Франсоаз Дорис
Забулено слънце

Превод от френски: Любомир Найденов, 1993

chitanka.info

Дълбока е самотата на тези, които в потайната си мъка нямат никой, който да ги утеши…

I

Стори й се, че всичко е ужасно дълго. Изнурителни часове. Като че ли месеци, изпълнени с мъчително безпокойство. Въпреки че бе само един ден и една нощ. Да не мисли за това. Да се бори против страха. Да се пита дали ще оживеят до утре. Старото корабче пращеше, клатушкаше се и се мяташе в бурята, гонено от всички страни. Играчка в ръцете на разбеснелите се вълни. Миниатюрна сламчица, подхвърляна, подмятана от развихрилите се стихии. Сгушила се в единия ъгъл на своята койка, сграбчила с две ръце тялото си в конвулсивна прегръдка, тя затваряше очи. За да не вижда. За да отблъсне далеч от себе си страха. Като че ли така — със затворени очи, щеше да престане да съществува. Дървените подпори стенеха. Железата скърцаха. Всеки път, когато корабът отново пропадаше надолу, беше като че ли за да се продъни, да се разбие, да бъде погълнат изцяло. Не. И този път не… Но следващият? Въпреки всичко, тя трябваше да стигне до целта. Това трябваше да стане. Мъчителното безпокойство не я напускаше. Страхът. Въпреки голямата врява около нея, въпреки освирепелите удари на вълните, блъскащи кораба отстрани, тя долавяше пулса на своето запъхтяно дихание. Като че ли бе животно, преследвано от смъртта. Животно, което се мъчеше да избяга. И което чувстваше, че опасността приближава. Че животът му вече нищо не значи. Освен ако не стане чудо. Чудо ли? Тя се надяваше на това. Не, не се страхуваше от своята собствена смърт. Страхуваше се, че нейното изчезване можеше да доведе до неговата смърт. „Аз трябва да стигна. Трябва да отида на острова. Заради теб. Заради нас. Но тази буря… Никога ли няма да престане? Ще успее ли да ме отдалечи от теб?… О, любов моя!“

Мъчеше се да разсее своите опасения. За да избегне безумието, тя се опитваше да си спомни за щастливите часове от своето минало. Бегли, заслепяващи я, те се появяваха за миг. Бе невъзможно да ги задържи. Да изтръгне от тях подкрепа. Смелост. Не, единствено безпокойството продължаваше да съществува. И врявата. И страхът. Толкова близо до целта. Толкова близо до теб…

А после, съвсем ненадейно й се стори, че обезумелите атаки на морето като че ли са намалили своята мощ. Отслабваха. Едва доловимо. Отново подхващаха, но за да притихнат още повече. Малко по малко бурята се беше успокоила. Прашенето на кораба, стоновете — всичко отново бе възвърнало своя нормален ритъм. Прегръдката, стегнала с ледени ръце гърдите на пътничката, се беше отпуснала. И тя бе успяла да потъне в дълбок сън. Сломена, изнемощяла. Готова всеки момент да се разплаче.

* * *

Този ден вълните като че ли си играят една с друга. Палави, подскачащи агънца. Водна пяна. Ослепително бяла. Плъзвайки се над нея, вятърът едва-едва я докосва, грабва букетче морски пръски и го подхвърля към надвесеното лице. Тя затваря очи. Обляга се с тялото още повече върху перилата. С всичките си сили. Съвсем скоро. Островът… Съвсем скоро. „Аз знам, че идвам при теб. Че ще те видя отново. Най-сетне!“ — мисли си тя.

Вече от доста време капитанът я наблюдава. Дошъл неусетно, той е замрял при вида й. Стои така — съсредоточен, нисък и широкоплещест, внимателен. Зъбите му стискат силно лулата, която никога не напуска ъгълчетата на устните му. Толкова силно я стискат, че устата му се е превърнала в една тънка линия. Една червена и лъскава ивица над грапавата брада. Под дебелия навес на гъстите вежди очите му са се втренчили изпитателно. Почти скрити под тежките клепки. Изучават крехкия силует, подпрял се на парапета. „Смело момиче. Въобще не трепна по време на бурята. Останалите пътници…“ Повече или по-малко, те бяха падали в краката му. Обезумели от страх. Обзети от паника. А тя — нищо. Наложи се да изпрати един матрос до каютата й, за да провери какво прави, и да разбере, защо като другите тя не се втурва към екипажа, с уплашени викове и настоятелни молби. Тя не бе отворила на момчето. Просто бе казала, че всичко е наред и да не се безпокоят за нея.

Откакто се беше качила на борда на „Рапас“[1], капитанът едва бе успял да размени няколко думи с нея. Въпреки волята си, често я бе наблюдавал. Както сега. Искаше да се обърне, да се отдалечи. Но като че ли имаше някаква нишка, която го задържаше. И която го теглеше. Дали бе просто от любопитство? Той не знае. Обикновено не е толкова любопитен. Пътниците, които понякога взема на старото корабче, за да им свърши услуга, минават и отминават. Почти като анонимни силуети. Появили се, а после изчезнали. Без да оставят каквато и да е следа в живота му. Песъчинки във вятъра…

Но с тази жена е различно. Тя го интересува. Странна, загадъчна… Какво ли прави? Присъствието й тук е толкова необичайно. Единствената жена на кораба. Около нея грубияни или авантюристи. Които от нищо не се плашат и пред нищо не се спират. Освен, може би, пред морските бури. Капитанът презрително се усмихва. Погледът му търси наоколо, отново се спира на самотната жена. Защо е предприела това дълго пътуване? Доколкото знае, никой от спътниците му не е успял да изтръгне от нея нищо друго, освен разсеян поглед, някоя учтива дума. И все пак — най-вече на единия от двамата, носещ по палубата своята леност, — много би му се искало да получи усмивка от това красиво, студено момиче. Ала е трудно. Тя е като мрамор. Ледена. С някаква невидима преграда около себе си, непреодолима. И човек се отдръпва. Невъзможно е да я доближи. Както сега.

* * *

Единствено клепките й потрепват едва забележимо над втренчените зеници. От пръв поглед трудно се разбира, какъв е цветът на големите й очи. Обаче капитанът не беше отстъпил. По различни поводи се бе приближавал към нея. Най-сетне. Беше разбрал. Беше видял тези очи, които с равнодушие ви гледаха. Имаха някакъв рядък оттенък. Нито син, нито зелен. Но бяха дълбоки като бездна. И в които като че ли проблясваха сълзи.

* * *

Старият моряк поклаща глава. Обръща се настрани. С бързо движение премества лулата си в противоположния край на устата. Известно време я дъвче. После неочаквано я вади, отново я пъха на старото й място. Прави няколко крачки. Каква бе тази странна идея, която му бе хрумнала? Не подозираше, че е надарен с такова въображение. Сълзи. Защо пък? По лицето на тази непозната той никога не бе видял следи от ридание. То никога не се бе сгърчвало от дълбока печал. Сякаш нищо не можеше да изразява. Все едно, че тя съществуваше просто така — без да мисли, без да се вълнува. Тогава? Откъде се бе появило това усещане, докато я наблюдаваше? И то настойчиво усещане. Което той прогонва и което отново се връща. Все едно, че цялата й душа бе една трагедия.

Раздразнен от мислите си, капитанът извръща глава. Прави няколко крачки към стълбата. Сега ще се отдалечи. Но погледът му се спира на чифт обувки, в които са обути дълги крака, кръстосани по най-безсрамен начин. Капитанът смръщва вежди. „Пак ли този!“ Подпрял се лениво на железните перила на стълбата, с ръце в джобовете, там се е изправил младият метис, който все се върти около пътничката. Раздразнен, морякът едва сдържа отвращението, което другият поражда у него. Ще го подмине, без да му проговори. Но улавя погледа на метиса. За кой ли път очите му пак са се втренчили в младата самотна жена. Но в тези очи няма просто любопитство. В тях има нещо повече от обикновен интерес. Погледът е суров, жаден, безсрамен. И ужасно нахален.

— Виж ти, виж ти — мърмори капитан Даур.

С тежки, но безшумни стъпки той се приближава. Мощният му глас кара наблюдаващия да подскочи. Явно другият е бил твърде вглъбен в себе си.

— Как е, сеньор Перес? Продължавате все така да се любувате на нашата необщителна пътничка?

Без да благоволи да отговори, другият продължава да наблюдава. Дали се забавлява така? Или това е съвсем презрително отношение? Но би трябвало много повече, за да бъде възпрян капитанът. Той настоява. Грубо, жестоко. И гласът му става ироничен.

— Трябва да се признае, че е красива, нали?

Противно на всякакво очакване, той успява да получи отговор. Ала това е само едно ръмжене.

— М-да-а-а…

Годфри Даур се намества върху дебелите си крака. Нещо в него напомня на мечка. Мечка, която е готова да изиграе някакъв танц. Или да направи някоя смешка. По потъмнелия мундщук на лулата му устните се извиват в злорада усмивка.

— Жалко, че е толкова студена, сеньор Перес. Иначе щяхте добре да се позабавлявате по време на пътуването. Тя е нещо съвсем друго, не е като нашите островитянки… Но невинаги е лесно да се очовечи мрамор.

Той прави една крачка встрани и се отдалечава. Този път едва сдържаният му смях бликва. Капитанът плъзва поглед встрани — към перилата край борда — и към младата жена, застанала на носа на кораба като някаква изваяна фигура, неподозираща за интереса, който възбужда. За какво ли мисли?

Капитанът отново се обръща към своя съсед.

— Ако съдя по навъсената ви физиономия — отново подмята той, — тази богиня ви създава затруднения. Басирам се, че не сте успял да измъкнете нищо от нея. Дори и името й.

Някакво потрепване свива бузата на метиса.

— Забравяте, че аз го знам. От вас. Още от началото на пътуването.

Годфри Даур не се оставя да го объркат. Той настоява.

— Тогава, кажете как й е името?

Яростен поглед го принуждава да бъде по-сдържан. Той присвива клепачи. Прави мазна физиономия. Глухият глас на Перес го ругае.

— Задръжте размишленията си за вас, капитане. И знайте, че ако наистина исках, отдавна щях да съм привлякъл вниманието на това момиче.

Той освобождава кръстосаните си крака, повдига рамене. И допълва с престорено безразличие:

— Но аз обичам трудностите.

Закръгленото лице на Даур като че ли изведнъж се развеселява. Привидно, той целият се превръща в съчувствие.

— Наистина ли? О, в такъв случай, аз наистина много се радвам за вас — навежда глава, кашля, после допълва: — Тогава, възползвайте се. Трудности — колкото искате!

След което, сумтейки, той едва сдържа поредната си шега. И се обръща. За пореден път присмехулният му поглед се плъзва по загорялото лице, което се мъчи да остане безучастно. Да, точно така е. Другият е бесен. Доволен от себе си, капитанът се отдалечава. Мърмори си нещо по навик. Постепенно стъпките му стават все по-тромави. Той навежда глава. За щастие, другият е далече. Вече не може да го чуе.

— Хайде, покажи на какво си способен, умнико. Тази жена не е като нещастните глупачки, които омайваш с наперените си физиономии и игривите си очички. Ако поискал, щял да я обуздае! Кара ме да се смея! Колко пъти се е опитвал, красавецът! Ала напразно. Тя не е толкова глупава. Навярно веднага е разбрала, колко струва. Така че и днес той няма да може да постави ръка върху нежните бели пръстчета на Кей Морган!

И съвсем непринудено капитанът избухва в смях. Започва да се спуска по стълбата, потъваща в утробата на „Рапас“. Продължава да си мърмори. И отново се смее.

— Обичал трудностите! Да, да, нека да се възползва от случая, сополанко такъв!

Перес го наблюдава как се отдалечава. Вече не прикрива своята ярост. Старият капитан го е засегнал. По болното, чувствително място. Засегнал го е на чест. Защото, ако има някой, който да е сигурен в себе си, то това е именно Перес. Черните му очи проследяват капитана, докато не го загубват окончателно. Ако в този момент можеха да убиват… Той прави усилие. Поема дълбоко дъх. Размисля. Може би след всичко това, подмятането на Даур ще се окаже стимул за него? Той бавно се отправя към Кей Морган. В приближаването му има нещо от онова на хищника. На хищник, дебнещ в засада. Без да го е видяла да приближава, тя продължава да стои на същото място. Ако можеше само да разбере, за какво мисли. За кого мисли. Защото не е възможно да няма някой мъж в живота й. Той спира близо до нея. Като че ли е хипнотизиран. Не може да откъсне поглед от правилния овал на лицето й, напрегнало взор в открито море — към надеждата за земя. Към края на пътуването.

Той несъзнателно преглъща. Прокарва език по грубите си устни. Прави още една крачка напред. Вече почти може да я докосне.

Този път тя е усетила неговото приближаване. Като че ли потръпва. Обръща се почти изцяло към него. Без да го гледа. И отново заема първоначалната си поза.

Такова посрещане е едно от най-хладните. Но това не спира мъжа.

— Опитвате се да разберете дали не приближаваме вече сушата, така ли, госпожице Морган?

Той бе започнал да гука. Израз на досада изкривява прекрасното женско лице. Но за него това е без значение. Той настоява.

— Ще продължите ли пътуването си оттатък острова, госпожице Морган?

По-силно е от нея. Не би трябвало да отговаря. Но не може да се сдържи. Просто отбелязва сухо:

— Госпожа Морган.

Той се усмихва доволно. Тя му е отговорила. Но той разбира. Много бързо. Тя не е свободна. Признава го. Чувства се горда с това. Значи не някаква мъка, легнала на сърцето, я кара да бъде така самотна. Той се намръщва.

— Госпожо Морган… Извинете ме… Вие сте толкова млада, толкова… толкова…

Никога не му се е налагало така да търси думите си. Той внимателно оглежда вглъбеното й лице, очертанията на тялото. Силното му желание предизвиква смущение. Руменина мъчително завладява белите бузи. Пръстите на Кей стискат още по-силно перилата. Тя овладява чувствата си. Обръща се настрани. После прави наслуки няколко крачки. Той я следва. Сладникавият му глас с тон, който смята за съблазнителен, се носи след нея. Гласът е пълен с недомлъвки.

— Жалко…

Тя трепва, обръща се. Очите й се наливат с омраза.

— Достатъчно, стига!

Диша накъсано. Той благосклонно свежда очи. Погледът му се задържа в началото на деколтето — там, където нежната кожа се е оросила с дребни капчици пот.

Тя е срещала не един мъж. Техните ухажвания никога не я бяха наранявали. Но такова безочие! Грубиян! Опасен грубиян. Защото пламъчето в черните му зеници не може да я заблуди. Въпреки всичко, тя скръства ръце. Опитва се да възвърне спокойствието си.

— Мислех, че сте разбрал, сеньор. Още от самото начало на това пътуване вие ми досаждате — гласът й звучи глухо. Фразите й са кратки, сухи. — Оставете ме на спокойствие. Повече не мога да понасям вашите ухажвания. Нито пък вашата омразна компания.

Тя му обръща гръб. Отдалечава се, колкото е възможно по-далече от него. Отново започва да се любува на морето. Диша дълбоко. Да се успокои. Да забрави за този случай. Кога най-сетне на хоризонта ще се появи ивица суша? Островът… Може би утре?

Зад нея Перес гримасничи. Очите му следват очертанията на приведения й гръб. После се изпълват с отмъстително пламъче. Той побеснява. Този стар, носещ нещастие капитан. Оказа се прав. Не е лесно да се очовечи мрамор. Бе успял да я изтръгне от нейното мълчание. За миг бе повярвал в своя успех. Но не беше така. Имайки предвид последните й реакции. Щеше ли да успее да се издигне поне малко в очите й? Тези нейни очи. Това нейно движение с брадичката напред. Как само го бе наругала. Беше се отнесла с него, като че ли бе боклук! Той, Перес!

Сега вече погледът, който отправя към нея, е пълен с явна омраза. Той отстъпва назад. Как се бе осмелила? С внезапно движение пъха ръце в джобовете си. Юмруците му се свиват. Сега ще седне встрани. Премисля планове за отмъщение. Отхвърля ги всичките — един след друг. Струват му се несъвършени. Той ще пречупи това момиче. Ще й покаже кой е. Иска му се да я види такава — превита пред него, коленичила. Умоляваща го да види нейните горделиви очи, пълни със сълзи.

Той се отдава на тази мисъл. Представата за това донякъде утешава накърнената му чест. Присвива очи. Взира се внимателно в някаква точка в далечината. Струва му се, че вече забелязва тънката ивица на приближаващата суша. Струва му се, че вижда как се вълнуват на вятъра гъстите корони на палмите. Внезапно усеща непоносимата горещина на слънцето. Задушава се. С трескаво движение вади носната кърпа. Бърше лицето си. Затваря очи. Съвсем скоро ще бъде отново на острова, отново ще бъде под палещото слънце ще ходи по напуканата земя, която задушната горещина изпича; отново ще потъне в контраста между блатата с леден въздух над тях и манговите горички с мирис на влажна земя; пак ще е сред тези блата, които злите духове населяват за голям ужас на островитяните.

Очите му отново се впиват в хоризонта. Той търси. Търси. Настойчиво. Как да пречупи непоколебимостта в тази бяла жена, възправила своята гордост край парапета на старото корабче? Под крехката сянка на едно платно.

Което някога е било бяло. Което плющи сега на вятъра. Проядено и натежало от морска сол. Вниманието на Перес се съсредоточава върху Кей. Какво прави тя на кораба? Бе глупаво от негова страна, да я пита дали ще слиза на острова. Да, тя ще слезе. Това той знаеше. Но защо? Какво ще търси там? Как да разбере?

Ненадейно, усмивка присвива устните му. Дяволитите му очички се отвръщат от застиналите очертания на жената, която като че ли все още не се бои от него. Но той е замислил нещичко…

Тихичко се приближава. Ще се облегне близо до нея. Вероятно тя го е чула. Неочаквано се изправя. Отдалечава се. Вече е близо до тясната стълбичка, водеща към каютите. Перес тръгва след нея. После променя решението си, подпира се гърбом на железния парапет. Иронична усмивка изкривява лицето му. Бръчките танцуват в ъгълчетата на притворените клепачи. Които се дръпват към слепоочията. Като тези на азиатците.

— Върви… върви… — мърмори той, когато Кей вече е изчезнала. — Бягай от мен. Знам много добре къде да те намеря. Не подозираш какво те очаква, малката! Човек не се подиграва безнаказано с Перес!

Някаква радостна мисъл проблясва в съзнанието му. Той се разсмива гръмко. Ехото от смеха му застига Кей в тесния коридор, в който изтощена, тя напредва мъчително. Горещо е като в пещ. Дочула смеха му, неочаквано спира. Ръката й леко докосва парещите стени. В търсене на подкрепа. На някаква помощ. Тръпки я побиват. Този човек й досажда, отвращава я. Въпреки това, той е красив, не може да се спори. Но змиите също са красиви. А тяхното ухапване често е смъртоносно.

Тя продължава бавно по пътя. Опитва се да прогони Перес от мислите си. За щастие, скоро няма да го види. Има толкова други проблеми за разрешаване. На които болезнено търси отговор.

Нощта отдавна се е спуснала. Дошъл е някакъв матрос. Тя не знае от колко време е тука. Тихичкото почукване на пръстите му по вратата на каютата за миг я е принудило да изостави мислите, напиращи в нея. Постоянно.

И все едни и същи. Като в затворен кръг. Като някаква фиксидея.

— Няма ли да дойдете на вечеря, сеньора?

— Не. Не, благодаря.

Момчето чистосърдечно я наблюдава и в очите му открива доверчивост и възхищение. Трогната, тя го дарява с усмивка. То почервенява. И настоява:

— Искате ли да ви донеса нещо, сеньора?

Тя клати глава:

— Няма нужда. Благодаря ти, малкия.

Объркан, матросът си отива. Тя дори не е поискала нещо за пийване. Има всичко, каквото й трябва. Гарафа с вода. Блудкава. Топла. Но по-добре да пие от нея, отколкото от долнопробния алкохол, който капитанът щеше да й изпрати, за да й вдъхне смелост. Като че ли в тази горещина алкохолът бе най-доброто решение. Кей се мръщи при тази мисъл. Приближава се до илюминатора. Нощта вече плътно е завладяла всичко наоколо. Чак до утре. Черна и непрогледна. И все пак, някакви отблясъци като че ли се пробуждат сред вълните. Сякаш дремят. Мимолетни проблясъци, които плават в своите дълбини. Несъмнено, утре ще стигнат до острова. Най-сетне. Тя ще види как все по-ясно и по-ясно ивицата пламнала земя ще се очертае и изникне на хоризонта. Откъдето нагоре ще се понесат някакви изпарения, подобни на белезникаво сияние, надигащо се от вряща вода. Тя е сигурна, че ще стане точно така. Бе чула двама мъже да говорят за това на мостика. И целия този следобед гледаше втренчено напред. Като че ли силата на желанието й щеше да накара сушата по-бързо да се появи. Дотогава, докато очите я заболяха.

Тя се спира край отворения илюминатор, намиращ се на нивото на мостика. Някакво продължително безсъние я кара да остане там, а после да се отдръпне. И да обикаля в кръг из тази кутийка, нагорещена до крайност, задушна — клетката, в която й е отредено да живее. С несъзнателни движения тя бърше плувналото си в пот лице, кърпичката вече е влажна. Да поспи. Трябва да поспи. Един Господ знае, какви изпитания я очакват утре. Въпреки всичко, тя бе пожелала да тръгне. Макар че я бяха разубеждавали да не го прави. Бяха опитали всичко, за да я отклонят от това пътуване. Но така трябваше да стане. Тя не можеше да постъпи другояче.

Залитна. Ръката й търси неуверено нещо, иска някъде да се залови, да се задържи, удря се в острия ъгъл на един куфар, поставен зад нея на масата. Едва тогава тя се отдръпва. Светва лампите. Бавно повдига капака. Замисленото й лице се свежда над съдържанието в куфарчето. С някакво странно очарование. Оскъдната светлина очертава това лице с полуотворени устни. Които мърдат. Като че ли мълвят някакво заклинание.

Тя е протегнала свитите си ръце, повдига ги още нагоре. Усмихва се, издига ги още малко. Все едно, че прави жертвоприношение. Последните фиби се плъзват, разпускат мекия кок. И косите се разливат по дългата, изящна шия. Покриват раменете й с копринен воал. Със златисти отблясъци. От горещината кожата й блести като сатен. Разкрива тялото й, нежните му извивки. Светлината я гали. Тя е много красива. И се усмихва.

Ръцете й се разтварят. От тях бликва поток. Разноцветни отблясъци, които пръстите й разбуждат. Искрене на скъпоценни камъни. Блещукания, които заслепяват. Диаманти. И по-бледият блясък на златни монети.

— Люис… — шепти Кей.

Вече не се усмихва. Лицето й е станало сериозно, печално, напрегнато. Дълго време остава така — приведена над куфарчето.

Внезапно вдига глава. С рязко движение затваря капака. Сигурна е! Някой помръдна! Там! Близо до илюминатора. Стори й се, че забелязва две проблясващи очи. Да загаси светлината. Бързо… Но кой беше това? Защото в себе си тя е сигурна. Инстинкт. Имаше някой. Там имаше някой! Някой, който я дебнеше. Ами ако са я видели? Колко е непредпазлива. Дано да не е бил Перес…

Тя дълго се вслушва. Забравила за своята умора, за горещината. В търсене на своя страх. Не. Няма нищо, никакъв шум. Навярно се е излъгала. Тази горещина ще я подлуди.

И тогава, останала съвсем без сили, тя се поваля на леглото. Изтощена до крайност. Да, всичко е от горещината. Задушна. Потискаща. Като пред буря. Вече го е изпитвала. Да, спомня си. Но е било на друго място. Много отдавна. Отдавна. А като че ли е било вчера… Боже Господи, вчера…

Главата на Кей се върти върху твърдата малка възглавница. Надясно. Наляво. Извива се бавно, мъчително. Красивото й лице се е сгърчило. Станало е ужасно разстроено. Все едно, че е заболяла от треска, все едно, че бълнува. Устните й мълвят откъслечни думи. Без никаква видима връзка. Стенания. Настойчиви молби, вопли. Невъзможно е да се разбере. Като мехури, които внезапно пропукват спокойната водна повърхност на блатото. И които кипят. И които изгарят. И които нараняват. Думи, които бликат от миналото.

[1] рапас — фр. — хищен, граблив — Б.пр. ↑

II

— Не. Не е истина… Не по такъв начин… Съвсем сама… Защо? Ах! По-добре би било да умра. Защо ме изоставиха?

Усещане за живот. За раздвояване. Като че ли това не беше възможно. Като че ли не беше тя, а някоя друга. Или като в някой кошмар. Но, уви! Това не е кошмар.

С парещи от сълзи очи, все още неможеща да се възстанови от мъката и дългото пътуване, Кей оглежда в огледалото своето тяло, съвсем скрито под траурните дрехи. Дрехи, които не й принадлежат. Отвратителни. В някакъв мръсен, черен цвят. И които миришат на мухъл. И които като че ли лепнат. Когато я навличаха в тези парцали, тя въобще не се противопостави. Остана безучастна. Привидно безчувствена. Без да пролее нито една сълза.

— Това дете няма сърце.

Тя отново си спомня за отекващия сух, писклив глас, повтарящ фразата с някаква тържествена злоба. Имаше ли някакво значение? Разширените й зеници отново се връщат към огледалото. Очукано, надраскано, пожълтяло. Чиито зейнали рани се виждаха. Някаква непотребна вещ, захвърлена там. В онова, което щеше да бъде нейна стая. Старо, разнебитено огледало, което вече за нищо не ставаше.

Тя се отвръща от своето жалко отражение. Какво значение имаше тази стая? Какво значение имаше всичко? Само едно-единствено нещо имаше значение. Да ги види отново. Да види отново своите родители. Но всичко вече бе свършено. Тя никога нямаше да може да го направи. Те са мъртви. И двамата. Останала е сама. И вече знае, че всичко около нея е враждебно настроено. Рухнала на пода, в малката таванска стаичка, тя ридае. Толкова пъти вече го е правила. Толкова пъти, когато е била сама. Откакто остана самотна. Откакто очите, които обичаше, се бяха склопили. Тя не чува вратата, която се отваря. И в първия момент не чувства тази ръка, стоварила се на рамото й. Чиито пръсти се свиват. И стискат, почти с жестокост. И я разтърсват.

— Хайде! Ставай, Кей, време е! Баща ми иска да те види!

Пръстите стискат още по-силно. Толкова силно, че внезапна болка прорязва рамото на Кей. Тя едва успява да овладее стенанието си. Повдига натежалата си глава. Очите й — почервенели, подпухнали от дългите ридания, търсят. Кой е дошъл да я измъква по този начин? Не могат ли да я оставят да се наплаче на спокойствие? Това е всичко, което й е останало.

Тя разпознава дъщерята на Бремон, дъщерята на този човек, когото все още не може да се реши и да нарече свой чичо. Да, това е Моли. Тя разпознава очите й. Блестят с такава злобна радост, че тя свежда своите. Не може да разбере тази омраза, която я заобикаля. Защо? Какво е направила? Какво им е направила?

— Ти не чу ли, Кей? Баща ми, твоят настойник в момента, те очаква. Ако не побързаш, ще се разкайваш за това. На твое място щях да отида, да видя какво иска.

Съсипана, Кей продължава да лежи на пода, без да помръдне. Сълзите все така бавно продължават да се стичат по пламналите й бузи.

— Кей!

— Имайте милост, оставете ме на спокойствие!

Тя потреперва. Силен подигравателен смях е посрещнал молбата й. Подскачайки на един крак, Моли се отправя към вратата. Нерешително се обръща. Най-накрая повдига рамене.

— Прави, каквото искаш. Ако искаш — плачи. Няма как да кажеш, че не съм те предупредила.

Има ли някакво значение? Какво може да й се случи? Най-лошото вече стана, когато родителите й умряха. Моли отваря вратата. Все още се колебае. Все едно, че е забравила нещо. След което грубо подхвърля.

— Как можеш да бъдеш толкова грозна, нещастнице!

Този път вече тя си е отишла. Кей бавно става. Уморена е, толкова е уморена. Като премазана. Сякаш дълго време са я били с юмруци. И Моли, която й е говорила. Всичко онова, което е казала. Нейните думи. Струва й се, че са влезли в нея, за да излязат веднага. Без да оставят следа.

Тя се повлича към вратата. Прокарва ръка по лицето си. Несъзнателно. За да обърше сълзите си. А и тази горещина. Направо се задушава. Колко е горещо! И толкова душно. Може би ще има буря.

Тя се спуска по широкото стълбище с дялани каменни стъпала, изтъркани от годините. Които се ронят на някои места, по краищата. Иска й се да спре и да огледа всички подробности. За да не мисли, повече.

Ненадейно се сепва. Някакъв силует се мярка в отвора на един прозорец, който се разтваря на втората стълбищна площадка. Не беше го забелязала. Какво ли прави там? Тези хипнотизиращи очи. Кей гледа пъпчивото лице на Тиби — братът на Моли. Също толкова антипатичен като нея. С чорлави, светли и сплъстени коси. Спускащи се над тясно чело. Малки, много злобни очички, които напомнят закопчалки на обувки. И които дебнат присмехулно отдолу. Кей не обича тънките му устни: извити и твърди. Прекалено червени. Прекалено лъскави.

— Значи си се решила, принцесо? Явно човек трябва да ходи и да те търси в твоята бърлога. Преди малко беше Моли, сега аз. Недей да си мислиш, че сме ти домашни прислужници. Ако я караш така, с мене няма да ти е леко. На Моли може да й се отрази добре. Толкова се е отпуснала.

Тя го гледа, без да му отговори. Тогава той се излъчва насреща й. Сякаш е отровна змия.

— Какво чакаш? Ти глуха ли си или какво? Каза ти се, че баща ни иска да те види. Побързай!

Кей поклаща глава. Все по-малко разбира. Защо има толкова неприязън? Слизайки по стълбището, тя се мъчи да прозре. Защо нейните родители никога не са идвали в Хаскъм? Защо никога не са я запознавали с Моли, Тиби, с нейните чичо и леля? Навярно не са се обичали помежду си? Но тя… Ако се приеме, че спомените ги разделят? Но защо тя… Тя не ги познаваше. Тя нищо не им беше направила. Защо те веднага я бяха намразили? Още щом бе слязла от влака, веднага се бе оказала заобиколена от тази омраза, от тази злоба. Която като че ли бе ледено покривало, което я потискаше, което я изгаряше. И от което тя се страхуваше, защото не можеше да се отърве от него.

Тя се придържа за парапета. Главата й се върти. Колко широки са тези стълбища. Колко стръмни са стъпалата им. Сиви. Светлината, процеждаща се през високите прозорци, е оскъдна. Навън като че ли е паднала мъгла. А облаците като че ли са мастиленочерни. Около нея всичко е сиво. И в нея също. Тя прокарва пръсти по клепачите си. Струва й се, че не вижда добре.

Отдолу някакъв глас вика. Ехти в широкия хол. В натежалата тишина. Сякаш вледенените стени отразяват ехото до безкрай.

— Кей! Чакам! Побързайте! В противен случай, мислете му!

Кей леко присвива дребничките си рамене. Какво биха могли да й сторят? И все пак, мъчи се да ускори крачките си. Струва й мъчителни усилия. Тя стига до мъжа, разположил се в центъра на хола, почти празен. Царство на камъка и на влагата. Тя се насилва да бъде учтива.

— Извинете ме. Не успях по-рано. Главата ми се върти. Умората…

Насмешливо ръмжене й отговаря. Тя повдига очи към своя чичо. И не може да се сдържи. Потръпва. Той е огромен. Коравосърдечен. Изключително широкоплещест. Като че ли запълва цялото пространство около себе си. Свежда нещата до най-незначителните частици. Среща блестящия му, жесток поглед, който я фиксира, без да трепне. Поглед на хищник.

И както, за нещастие, бъдещето щеше да й разкрие, тези очи имаха свой, собствен начин да се впиват в хората… От тях дори и една съвсем чиста, непорочна душа започваше да се страхува, да се смущава, така, както би се почувствала нечистата съвест.

Въпреки волята си, Кей винаги щеше да потръпва под тежестта на този поглед, от който нищо не можеше да убегне. Който винаги разнищваше, изпълнен с подигравка и някаква едва доловима жестокост.

Но в момента, въпреки своята умора, тя се възправя насреща му. Горделиво повдига своята главица. Мъчи се да бъде спокойна. И нейното спокойствие дразни мъжа.

— Умората ли! Лесно е да се каже… — боботи той. — Трябва да се отпуснете малко, моето момиче, да се отърсите. Каквото било, било. И повярвайте ми, вие имате друга работа, а не да хленчите. Ако сте изморена, трябва да разберете, че това е дума, която тук не се произнася. Защото има опасност да получите повече работа.

Разширените зеници на Кей го наблюдават. Какво иска да каже с това?

— Отсега нататък — подхваща гласът насечено, — искам да идвате веднага, след като ви повикам. Или след като ви повика, който и да е от присъстващите тук.

— Какво искате да кажете? — повтаря тя, все още неможеща да намери думи, с които да изрази своето объркване.

Неговите безсмислени приказки не спират. Той се разхожда напред-назад из стаята, в която й е направил знак да го последва. С големи крачки минава край нея, отново се връща. Разместваният от това преминаване въздух я шиба в лицето.

— Все още ли не сте разбрала? Много добре. Ще ви обясня по-ясно тогава. Но ще бъде за последен път. И искам да се възползвате от това.

Спира се внезапно пред нея. Оглежда я с цялата своя надменност. От устните му бликва някакъв звук. Сух, откъснат. Сякаш е нова обида. Кей се изчервява и леко отстъпва назад.

— Вземам ви тук, при нас, просто от съжаление. От истинско съжаление. Разбирате ли ме? Умирайки, вашите бедни и стиснати родители нищо не ви оставиха. Не помислиха, че някой ден може би ще имате нужда от пари, за да преживявате. Смятаха се за безсмъртни.

Омразата към нейните родители, прозираща в тези думи, прониква в сърцето на Кей — силна и пронизваща като острие. Защо? Тя не може да го възприеме.

— Но какво са ви направили? Защо говорите с такъв тон за тях? Те не са били бедни и стиснати? И имаха пари. Знам. Говорили са за това пред мен. И те ме обичаха. Бяха млади… Никой не предполагаше, че… че…

Отново непоносимият присмех.

— Да, но ето че стана. Непредвидимото се случи. А колкото до жалките парици, нищо и никаква сума, по-добре да не говорим за тях, драга. Капка в морето! А аз трябва всеки ден да ви храня, да се грижа за вас, да ви обличам, да ви давам подслон, нали така? Вие сте тежко бреме!

Кей неочаквано възроптава.

— Да ми давате подслон? В някаква таванска стаичка! Да ме обличате? В стари дрипи! Докато Моли се облича в моите рокли! Знам го, видях я. Погледнете, вижте какво нося!

Острият поглед едва я докосва. Гласът омеква, става сладникав.

— Значи се осмелявате да се оплаквате? Не, вашите ридания са просто игра, номера. Тези дрехи напълно подхождат на вашия траур. И на вашето положение…

Той отново започва да се разхожда из стаята, като подмята:

— Нищо друго не ви е необходимо. За вас така е много по-добре. Много по-добре.

Болката в главата на Кей изведнъж става по-силна. Тя все още не разбира. И защо той казва, че нейните родители нищо не са й оставили? Тя знае много добре, тя знае, че… А дали той не ги е взел? Точно така е! Той е намерил начин да присвои тези пари. Ще се възползва от тях. Но не за да й помогне. В това тя е сигурна.

— Вие сте взел тези пари, намерил сте ги — крещи тя неочаквано. — Вие сте ги откраднал! Аз знам къде те ги държаха. Мама ги криеше. Не беше права. Татко не искаше да правят така! А сега парите са у вас. Какво ще правите с тях? Крадец! Крадец!

— Достатъчно! Стига!

Огромното туловище на този човек, който се е спуснал към нея, плаши Кей. Тя е все още толкова млада. Не може все още да му се противопоставя. Отстъпва. Но той върви след нея. Тя е предизвикала неговия гняв. Разтърсила е онова иронично и изпълнено с презрение спокойствие, пазено до този момент. Какво ли ще стане сега? Тя не може да се овладее, крещи, крясъкът е пронизителен, обезумял.

— Не!

Той отмества ръцете, които тя е протегнала пред себе си. За да се предпази. Напразно се е опитала да се защити.

— Млъкнете! Нещастница! Как смеете? Ще ви пречупя, чувате ли ме? Ще ви пречупя! И вие ще ми се подчинявате!

С широко отворени очи, със стегнато от мъка сърце, тя отрицателно клати глава. Не. Той не може да направи това. Това не е вярно. Този крадец. Това чудовище. Да му се подчини?! Но какво иска той от нея?

Тя скърца със зъби. Трепери. И въпреки всичко, все още се съпротивява.

— Не — шепти. — Не…

— Аз имам пълното право над вас. Аз съм вашият настойник. Вие ще ми се подчинявате. Ще работите. Така няма да можете да мързелувате. В тази къща има какво да се прави.

— Аз не съм слугиня.

Мощният глас прониква в стаята, заглушава я.

— Имате право. Вие не сте дори и това. Търпя ви просто от добродушие. Вие сте едно нищо. Нямате нищо! Свърши се с вашите приказни дворци и с вашите лицемерни родители. Свърши се с важниченето и с капризите на котенце, галено в коприна и глезено с цветя!

Тя отстъпва. Колко много той я мрази.

— Това не е истина! — подсмърча. — Вие знаете, че това не е истина! Никога не съм била такава. Моите родители…

— Не говорете повече за тях. Не искам и да чувам имената им тук!

— Защо толкова много ги мразите?

— Това не ви засяга! Млъкнете!

Озовала се е съвсем близо до вратата. Търси зад себе си бравата. Но като хипнотизирана, очите й не могат да се откъснат от мъжа и неговата походка на хищник.

И тя шепти, изпаднала на ръба на отчаянието и ужаса:

— Аз няма да остана тук. Нито една секунда повече. Ще замина…

Ала ненадейно той отново се е нахвърлил срещу нея.

— И къде ще отидете, нещастнице? Къде ще отидете? Да умрете от глад в някой канал на големия град?

— Ще работя!

Той се разсмива високо и злобно. Тя се страхува от гласа му. Толкова, колкото и от гнева му.

— Не е нужно да заминавате заради това. Казах ви, че тук ще ви намеря много повече работа. Ще имате много повече, отколкото ви се иска! И въобще недейте да си мечтаете за бягство. На вашата възраст такива неща винаги свършват в ръцете на полицията. А тя много бързо ще направи необходимото, за да ви върне обратно на топло и сигурно място!

— Аз ще им разкажа за всичко! Те ще ме разберат…

Той я е хванал. Разтърсва я. Тя се губи в ръцете му, все едно, че я няма. Главата й се люлее на всички страни.

— Млъкнете! Ще ми се подчинявате! Тук аз съм господарят на всичко! И всички! Вие ще ме слушате! И ще ми се подчинявате!… В противен случай!…

Думите му свистят. Устните му се гърчат. Той стиска китките на Кей, принуждава я да коленичи пред него, да се самоунижи. Тя трябва да се съпротивява. Не може да го направи. Иначе има опасност да види как крехките й кости ще бъдат прекършени като сламчици. И този ненавистен глас, който се извисява над нея.

— Вие ще ми се подчините!… Аз съм господарят!…

Как успя да намери сили у себе си? Беше отворила вратата. Блъснати при отварянето и нейното неочаквано излизане, Моли и Тиби бяха отстъпили. Бяха подслушвали на вратата. Какво я засяга това? Докато те се измъкват, страхувайки се от баща си, Кей бяга. Бяга с всички сили. Към спасението в нейната стая. Сърцето й бие жестоко. Сякаш се е качило в гърлото й. Пулсира в слепоочията. Лицето й е мъртвешки бледо, разширените й очи са се зачервили. С трескави движения тя търка болезнено китките си. Стигнала е до ръба на нервната криза.

Затваря вратата на таванската стаичка. Хвърля се на тясното легло, което простенва под нея. Хълца, дави се в ридания.

— Мамо… Ох, мамо… Какво ще стане с мене?…

Да си отиде. Тя иска да си отиде. Да избяга от този свят на страдание, който я поглъща. Да избяга от тези лица, изпълнени с омраза. Но той е прав. Тя не може да го направи. Ще бъде застигната. Ще бъде върната обратно тук. И всичко ще започне отначало. Може би ще стане още по-лошо. Кой знае на какво е способен този човек, наричащ се неин чичо.

Тя отново си спомня за свирепия поглед. Около китките й неговите пръсти отново се стягат. Тя започва да стене. Ще се наложи да изчака. Да изчака да минат годините, тя да узрее и стане на възраст. Да стане голяма. Сега не може нищо да направи. Нищо.

Да изчака, да търпи постоянно най-долни обиди. Да се мъчи с тежката и непосилна работа, която е свръх нейните сили. Да гледа постоянно пред себе си тържествуващите и самодоволни лица на Моли и Тиби. Как е възможно в юношеските им души да се е събрала толкова злоба? Несъмнено, те си отмъщават на нея заради упреците и забележките, които не им спестява Бремен. Тя все още не може да го нарече „чичо“. По-скоро би предпочела да умре, отколкото да го направи. Дали той я е разбрал? А дали за този „смразяващ господин“, както тя го нарича, това не е просто една прищявка? Защото, все пак, той се държи на разстояние от нея. Има ли някакво значение? Той е доволен. Превърнал я е в робиня. И това ще е нейната участ в продължение на дълги години.

През зимата — в мизерната таванска стаичка, без отопление, където всичко се вледенява. А през лятото човек направо изгаря. И въпреки това, там трябва да се живее. Вечер тя се свлича, останала без никакви сили за съпротива. Разкапаният креват скърца под крехкото й тяло. Тя плаче. Моли се. Призовава за помощ. Моли за подкрепа онези, които са я обичали. Опитва се да достигне до тях. С помощта на вярата. Опитва се да получи закрила. Но като че ли нищо не се отзовава на нейните молитви. Около нея всичко остава потънало в тишина. Тя е станала жертва на зли сили. Не й остава нищо друго, освен да търпи.

Добре, че е леля Алиса. Но как да узнае какво мисли тази висока, суха и студена жена? Безучастното й лице никога нищо не изразява. Тя винаги като че ли е някъде другаде, в някакво друго състояние. Мъжът й може да гърми и да крещи — тя сякаш не го чува. Че се отнася грубо с децата, че беснее подир прислугата, че се ядосва на времето и изполичарите — тя винаги остава невъзмутима. Дали все пак чува? Ако някой я заговори, минава време, докато му отвърне. А ако сама се реши да го направи, то изрича колкото е възможно по-малко думи — с монотонен и равен глас. Разхожда се в къщата като някоя замразена кукла. По същия начин Кей си представя призраците. Хлъзгаща се по коридорите с бавни, отмерени крачки на автомат. Плъзгаща се край влажните стени без шум, без дума да продума. Появяваща се в момент, в който най-малко са я очаквали. Неподвижна като статуя. Забравят за нея. Докато не забележат, че е изчезнала.

Един път, съвсем случайно, Кей видя нейната стая, чиято врата бе останала отворена. Никой няма право да влиза в стаята й, дори и слугиня. Стъписана, Кей беше замряла на място. Стаята приличаше на монашеска килия. Голи, бели стени. Креват, напомнящ на походно легло. Сламен стол. Единствената украса в тази стая — голям, черен дървен кръст, окачен на една от стените. Простиращ се чак до прозореца, зарешетен с дебели, железни пръчки. Монашеска килия или затвор? Разтреперана, Кей беше отстъпила. И за малко не се бе блъснала в своята леля. Която се бе озовала там, зад нея. Дошла безшумно, както само тя можеше да го прави. „Сивата дама“ — така Кей я нарича в съзнанието си. Защото винаги е облечена в сиво. Безформени рокли, смътно напомнящи с нещо, че са такива. И които никакви яки, никакви бижута не украсяват!…

Уплашена, Кей се бе облегнала на стената. Движение, което често бе свикнала да прави. Откакто се бе свързала с хората от този дом. От които не можеше да чака нищо друго, освен злини. Но леля Алиса не бе казала нищо. Въобще не бе трепнала. Навярно за първи път, откакто бе пристигнала в Хаскъм, Кей бе видяла очите й. Бяха се впили в нейните. Момичето бе усетило как пребледнява под настойчивостта на този поглед, без да може да разбере какво изразява. Ръцете на високата суха жена се бяха свили, бяха стиснали полата от дебел, груб плат. Човек би казал, че тя щеше да заговори, но не. Много бързо безцветните очи се бяха отвърнали от нейните. Леля Алиса леко бе преминала край нея — превита, като вцепенена. Момичето за миг щеше да си помисли, че е сънувало. Че жената още не е отвикнала от своята походка на сомнамбул, че не е могла да види Кей. Зад нея вратата се бе затворила без шум. Затворила се бе и тайната на нейната душа.

Кей дълго време бе останала там, сякаш изпразнена от всякаква мисъл. Втренчена в затворената врата. А после, въздъхвайки, отново се бе заловила за своята работа. Как бе възможно леля Алиса да бъде сестра на майка й? На нейната майка — толкова нежна, толкова мила, толкова млада? Притваряйки очи, Кей отново извиква в съзнанието си очарователното лице, край което като сияние се спускаха руси коси. Вятърът, който си играеше с техните къдри. Начинът, по който майка й отмяташе дългата си шия назад. Спомни си за нейния смях — толкова весел. Нежен и звънлив като музика. Леля Алиса е съвсем различна. Много по-възрастна. И толкова странна. По това сурово лице Кей не намира нищо познато, нищо, което да напомня за майка й. Което да подскаже за тяхното родство. А толкова много да й се иска… Просто една дума, която да не е враждебна. Един поглед, който да я помилва, да й вдъхне смелост. Сърцето й, зажадняло за любов и нежност, изцяло е застинало в печал. В някакво отчаяние. Като че ли завинаги. Нещо, което толкова рядко се среща на нейната възраст.

Понякога, съвсем изтощена, неспособна повече да остане в този затвор, какъвто е за нея Хаскъм, тя незабелязано излиза навън и отива в полето, навлиза в пустеещите земи и стига чак до морето. За да се самозалъже, да измами самата себе си. Да повярва, че завинаги си е тръгнала, че е избягала. Че повече няма да се върне в мрачния бастион с дебели и сиви стени. Че най-сетне ще бъде свободна.

И почти всеки път тя виждаше как една ръка повдига завесата. И едно бледо, издължено лице да се опира на един от прозорците, оградени в оловни рамки. Ръката. Лицето на леля Алиса. Която я наблюдава. Която я дебне. Какво ли си мисли? Какво ще прави? Дали ще я издаде? Ще прати ли да я търсят?

Понякога я срещаше и на прага на вратата или край ъгъла на една от стените. Като че ли леля й я чакаше. Като че ли знаеше, че тя непременно щеше да мине оттам, за да се измъкне незабелязано навън и да отдъхне за миг. И всеки път Кей се спираше, застиваше на място с омекнали крака, трепереща, очакваща думите, които щяха да я върнат в мрака при нейната работа, караща я да оскотее. Но никога нищо не се случи. Вероятно леля Алиса гледаше през прозореца, без да вижда. Или пък, застинала пред нея, очите й се зарейваха в далечината. Сякаш я пронизваха и проникваха отвъд. Като че ли тя бе станала прозрачна. Празни очи, много светли, които следваха някаква своя, вътрешна мисъл. И които, слава Богу, не бяха видели Кей! Слава Богу!

Тези мигове, които по този начин тя си открадва, тези минути на истински допир с природата, за Кей те са рай. Тя отново се ражда. Вятърът лудува в косите й, тя се омайва от солени ухания, от миризмите на треви, от слънцето. Тича навсякъде. Като пияна. С протегнати ръце. С леки, радостни възгласи. Без да знае вече къде се намира. Съзнаваща единствено животинското удоволствие, което я изпълва. Според сезона, или се изпъва по корем на нагорещената от слънцето земя, изпълнена и жужаща от насекоми, или пък се търкаля в снега сред режещия полъх на зимния вятър с вкус на цветя или плодове. Който като че ли отнася от нея цялата сивота, цялото отчаяние на нейните дълги, изпълнени с премеждия дни.

Но след това трябва да се върне обратно с големи хитрини. За да избегне Бремон. И прислужниците. И Тиби. И Моли. Да направи така, че никой да не узнае. За да не могат да я накажат, лишавайки я от оскъдната дажба храна. Или смазвайки я с друга, допълнителна работа. Да избегне и леля Алиса. Но това е неоснователен страх. Леля Алиса няма да я види. Тя не съществува за нея. За нея нищо не съществува. Дори Моли и Тиби. Тя води почти вегетативен живот.

Понякога, когато лишена от вечеря и изгладняла се върти в леглото, без да може да заспи, дочува лек шум. Едва-едва доловим. А понякога нищо не може да долови. Но светлината в стаята неочаквано се пробужда, вратата е открехната, и на прага забелязва пакет с храна.

Кой? От кого бе дошло това състрадание? Тя се опитваше да узнае. Никога не бе успяла да разбере. Колкото и бързо да се бе спускала към вратата, не откриваше нищо. Празен коридор. Както обикновено. Леден. Без осветление. Дупка от мрака, която идващата от стаята светлинка не успява да оживи. Кой се е сетил за нея? Никой от жителите на Хаскъм не би се осмелил да го направи. Нито дори прислужниците. Те са прекалено заети. Страхуват се прекалено от господаря, за да престъпят неговите заповеди. Тогава, кой?

За миг Кей е склонна да повярва, че на помощ й са се притекли свръхестествени сили. И че призракът, който по думите на Моли се явява понякога в стария замък, я е взел под своя закрила.

Но призракът не съществува. Тя много добре знае това. Въпреки настояването на Моли, която всеки път, когато има възможност, говори за него.

— Ти страхуваш ли се от него — от призрака?

От известно време Моли все се върти около Кей. Сякаш я следи. Или иска да й говори. Заета с излъскването на сребърните прибори, Кей се отнася с недоверие към нея. Когато Моли повтаря въпроса си, тя все пак не издържа и й отговаря. Защото изпитва някакво облекчение, когато говори. Защото толкова рядко й се случва да го прави. Държат я изолирана. Като че ли е заболяла от чума. Без съмнение, по нареждане на Бремон.

Тя не обича да разговаря с Моли. Знае, че нищо добро няма да се получи. Но въпреки всичко се отпуска. Отваря широкия бюфет. Започва да подрежда сребърните съдове.

— Дали се страхувам от призрака? — отвръща й най-сетне студено. — Какъв призрак?

— Този от Хаскъм. Никога ли не си го срещала? — очите на Моли блестят. Тя гризе кожичката на показалеца си.

Кей поклаща глава.

— Не. Навярно сте се излъгала.

Моли повдига рамене. Противно на нейния навик, когато някой й противоречи, този път тя не се дразни.

— Глупаво момиче — казва спокойно. — Въпреки това, той броди по коридорите. Трябва да си я срещала вечер, когато си се прибирала в таванската стаичка.

— Нея? Призракът жена ли е?

— Да. Старица. Ниска. Прегърбена. Грозна. Със светещи очи. От които те дострашава.

Кей затваря една от вратите на бюфета. Гледа към Моли. Тази тук си ги измисля, сигурна е в това.

— Говорите глупости, Моли. Ако призракът беше толкова ужасен, видът ви нямаше да е така лъчезарен сега, когато ми разказвате за старицата. Щяхте да се страхувате само при мисълта за нея.

Моли се приближава, подхвърля:

— Недей да казваш, че никога не си я чувала… Помисли добре.

— Не.

— О, да, чувала си я. Смехът й напомня грачене на врана. Нощем. По коридорите. И кънти. Ужасно е.

Кей се опитва да прозре в лицето на Моли. Тя е свела очи. Какво иска да каже с това? Смях, нощем… Моли повдига клепачи. Присмива се. Тържествува.

— Виждаш ли, нищо не казваш. Значи, си я чувала! Признай си!

Кей се обръща, правейки се на безразлична. Опитвайки се да запази спокойствие.

— Да. Но навярно не е било призрак.

— Призрак е.

— Аз не вярвам в призраци.

— Ако видиш този, ще повярваш. И ще се уплашиш.

— Няма. От тях се страхувам по-малко, отколкото от живите същества.

Моли избухва в смях. Кей въздиша. Спокойствието нямаше да може да продължи. Така че Моли отново става такава, каквато е. Но неочаквано смехът секва. Лицето на Моли, е станало необичайно сериозно. Това не е привично за нея.

— Ако искаш — предлага, — аз ще ти покажа мястото, където тя най-често се скита. Близо е до разрушеното крило. Знаеш и го? Ходила ли си там?

— Не. Никога.

— И си сгрешила. Красиво е. Най-старата част в имението Хаскъм. Някога там затваряли затворници. Има тъмница. Може би душата на някоя жена, умряла там, идва нощем да ридае.

— Глупости. Ако си мислите, че ще ме уплашите, безсмислено е да настоявате.

— Горделива си, Кей. И се хвалиш. Ти се страхуваш.

— Не се страхувам.

— В такъв случай, докажи го. Ела. Ще отидем да видим разрушеното крило. И хубаво ще си проличи, дали ще запазиш спокойствие.

— Нямам време. Виждате, че имам работа.

Моли хвърля поглед наоколо. Настоява.

— Нали свърши с подреждането на тези отвратителни прибори от сребро? Да, всичко е толкова грозно. Тежко и претрупано. Ела, ще смениш малко обстановката. Никой няма да разбере. Какво трябва да направиш след това?

— Да измета горното стълбище.

— Всички ще повярват, че си го направила. Следвай ме. Ще видиш! Заслужава си усилията!

Кей се колебае. Моли е странна. Държането й тази вечер, в сравнение с онова, което е типично за нея — намусена и зла… Може би се отегчава? Може би не знае какво да прави? Може би има нужда от нея, за да я развлича? Навярно е така. Тогава, да се възползва.

Моли се обръща, за да се увери, че Кей я следва. Изглежда много доволна.

— Побързай малко. Не искам да видят, че си с мен. Ще те хванат. И мен също.

Кей бърза след нея. Оглежда се с любопитство.

— Въобще не познавам това място. Развалини, не е ли опасно да идваме тук?

— Бъзливка! След като аз настоявам. Наведи се малко. Половината от тази врата е поддала. Камъните отгоре над рамката могат и да се срутят… Така, вече от нищо не може да се страхуваме.

Успокоена, Кей се усмихва.

— Къде сме?

— В старата главна кула на замъка.

— Главна кула? Тук? В Хаскъм?

— Значи нищо не знаеш! Някога е имало такава кула, от дясната страна на централната сграда. В нея са затваряли затворници или врагове. Водили са ги към тъмницата. Отваряли я неочаквано под краката им. С някакъв лост, задействан от съседната стая. И те падали вътре.

Кей се чувства обзета от състрадание.

— Клетите душици!

Ала Моли с жар продължава да нашепва своите тайни.

— Наведох се да погледна. Дълбоко е. Навярно хората са се наранявали. Никой не отивал да ги лекува. Сигурно са умирали, заобиколени от костите на онези, паднали в тъмницата преди тях. Затова има призраци. Душите им винаги са нещастни.

— Но как може така, не! Това е глупаво!

— Прислужниците се страхуват от тях. Никой никога не идва на това място. Нощем тук се чуват странни шумове. Стенания… Ти не се ли страхуваш сега? Искаш ли да продължим по-нататък?

— Защо не?

Кей се прави на смела. Не е очаквала такива неща и е впечатлена от тях. Но не иска да достави удоволствие на Моли. Още повече, че не би било възможно да има нещо страшно сред тези развалини, след като и Моли поема риска с нея.

— Виж — отново подхваща Моли. — Това е стълбището, което води надолу. Стъпалата са стръмни. Придържай се до стената. Чувстваш ли студа, който пълзи нагоре?

Кей не отговаря. Мисли си за онези, които някога са се спускали по тези стъпала със свито от мъка сърце, знаещи, че може би никога повече няма да видят бял свят.

Моли не казва нищо. Прави съзаклятнически физиономии. Усмихва се. Кей не обича тази нейна усмивка. Иска да се върне назад. Какво й стана, че се съгласи да последва Моли?

— Погледни хубаво — настоява онази. — Виждаш ли? Ето го, там в ъгъла на стаята, това е лостът, задействащ капака на тъмницата. А дупката е почти под краката ти. Внимавай!

Тъмна квадратна яма. Бездна. На пода. Откъдето пълзи влажен, вледеняващ въздух. Моли се навежда над тъмницата с някаква ненаситност. Като че ли мисълта за всички страдания на нещастниците, умрели там, й доставя удоволствие. Кей се дръпва назад. Завладяна е от погнуса. Но ръката на Моли я е сграбила за китката, и я дърпа напред.

— Ела. Има една въжена стълба. Няма защо да се страхуваш. Тук отдавна вече няма нищо. Татко накара да почистят тъмницата. Няма никакви кости, нито разложена плът. Нищо, освен призраци… И ако наистина е вярно, че не се страхуваш, сега е моментът да го докажеш.

Тя слиза надолу. Настоява.

— Ела, ела тук, глупачке. Има някакви надписи. Странни са, така да знаеш…

Въпреки волята си, Кей я следва. Тъмницата е тясна. През отвора се процежда оскъдна светлина. Вярно. По стените има някакви надписи. Тя се навежда, за да види този, който й е посочила Моли, Намира се малко встрани. Човек би казал… Човек би казал, че това е отправена молитва към Светата Дева. Ненадейно зад нея се чува изхилване. Тя се обръща. Краката на Моли са вече при отвора. Как? Нима се е изкачила обратно? Моли издърпва въжената стълба. И се смее със смях, който сякаш никога няма да секне.

— Не! Моли, недей!

Викът на Кей пречупва смеха. Тогава и Моли започва да вика. Толкова силно, че гласът й преграква. Тя крещи с цялата си омраза:

— Лъжкиня! Самохвалка! Сега е моментът да докажеш, че не се страхуваш от призраци! А човек може да умре в такава тъмница! Ще видиш!

Непоносимият смях отново се разнася отгоре. Капакът на тъмницата глухо захлопва. С очи, готови да изскочат от орбитите, Кей се опитва да проникне в тъмнината, която я заобикаля. Свиква лека-полека. Но безумие бушува в душата й. Да крещи. Да вие. Има ли смисъл? Тъмниците са изградени така, че да приглушават виковете и стенанията на затворниците. Глупачка! Защо се остави да бъде подведена от преструвките на Моли? Сякаш не знаеше, че не може да очаква нищо добро от нея? Ами ако тя действително е решила да я остави тук? Да я остави да умре? Кой ще я потърси? Кой ще се сети за това злокобно място? И дали няма по-скоро да предположат, че тя е избягала? И ако започнат да търсят, какво ще стане с нея през това време? Минути. Часове. Дни. Да чака. Да умре. Гласът на Моли я преследва: „Човек може да умре в такава тъмница!“

Тя потреперва. Страхът се е настанил в нея. Ужасът… Облегната на ледената и капеща стена, тя повдига очи. Ала капакът остава затворен. Секундите се нижат. Както и часовете. Тя започва да се задушава. Обзема я паника. Все едно, че всички познати тук страхове са преминали през вековете и сега изведнъж се стоварват върху нея.

„Наистина ли не вярваш в призраци?“

Подигравателният глас на Моли. Отново и отново. Кънти в ушите й. Повтаря и пак повтаря едни и същи фрази. И все едно, че думите й пораждат живи същества. Все едно, че призраците ей сега щяха да изникнат отнякъде. И да я притиснат от всички страни.

Кей се изправя. Вика. Призовава. Върти се в кръг. Гласът й преграква от викане. Опитва се да възвърне спокойствието си. Но злокобното място действа на нервите й. Тя започва да хлипа. Мъчи се да прогледне наоколо. Струва й се, че някой я дебне. Сякаш нещо ужасно, неназовимо, ще се нахвърли отгоре й. Ще я докосне.

— Не!

Струва й се, че някакъв вик е отвърнал на нейния. Но не, не е така. Това е била тишината. Нарушавана единствено от нейното запъхтяно дихание. Кей чувства, че ще изпадне в нервна криза. Закрива лицето си с ръце. За да не вижда повече нищо. Плаче, дави се в ридания. Внезапно отхвърля глава назад.

Сънува ли? Господи! Капакът е вдигнат! Въжената стълба леко се поклаща в празното. На Кей й се струва, че никога не е виждала нещо по-красиво от този къс овързани кълчища, които висят. Цялата разтреперана, тя се спуска към тях. Мълви откъслечни думи. Вече не може да разбере точно какво прави. Знае само, че трябва да стигне до горе. Бързо. Много бързо. Да използва предоставилия й се случай. Ами ако някой издърпа стълбата? Дали това не е някакво ново изтезание? Бързо, бързо… О, Господи!

Най-сетне тя се озовава в малката стаичка. Вратата? Отключена ли е? Да! Стълбището… Да се спусне до долу. Докато най-сетне излезе навън, свободна. Да се почувства сигурна. Кей тича. Олюлява се. Спъва се по стъпалата. Удря се в стените. Продължава да плаче. Конвулсивно, задъхано. Покрити с драскотини, ръцете й опипват пространството отпред. Тя има една цел. Една-единствена. Която е нейната закрила, нейното убежище. Старата таванска стаичка, където спи.

Не среща никого по пътя. Никой не знае, че е била там. Сгушена в своя креват, тя дълго хлипа. Трепери. Не може да се успокои. Ужасно е. Струва й се, че все още е затворена в тъмното. Че я дебне някаква опасност. Напрегнато, мъчително безпокойство. И смъртта, наблизо край нея. Която я чака. Защо, Моли?… Какво отвратително нещо. Дали наистина щеше да я остави там да умре?

И съвсем неочаквано в нея изниква въпросът, който е трябвало веднага да си зададе. Проблясва в съзнанието й. Въпрос без отговор. Защото се съдържа в него. Достатъчно е да застане срещу Моли, да види изражението на лицето й, за да разбере. Не, Моли не е била обзета от угризения на съвестта. Не, тя не я е освободила. В стаята на тъмницата нямаше никой. Нито по стълбищата. Никой и сред развалините на главната кула. Тогава кой е разбрал, че тя е била затворена? Кой спусна стълбата? Кой я освободи? Кой?

Тази нощ, неспособна да намери съня, Кей чува грачещия смях. Отеква по коридора. Поне за това Моли не лъже. Тръпнещ страх я побива. Ами ако е било истина? Призрак в Хаскъм? Не. Трябва да има някакво друго обяснение.

През следващите дни Кей отбягва срещите с Моли. Макар че Моли настоятелно се опитва да разбере по какъв начин тя е успяла да се измъкне от тъмницата. Кей се пази въобще нищо да не й казва. Още повече, че и тя самата не знае. Загадката остава. Ако капакът е бил отворен, тя би могла да предположи, че стълбата, оставена точно до ръба на отвора, се е хлъзнала и се е развила надолу към нея. Но все пак е трябвало някой да повдигне капака, преди да спусне стълбата. И Кей все още не знае, кой й се бе притекъл на помощ.

А също и смехът. През нощта. По коридорите. Но за него Кей е сигурна, че един ден ще разбере. Ще търси да разбере без страх. Защото е убедена, че нищо не може да й се случи. Ако нещо е трябвало да стане, то е щяло да стане, в тъмницата. Докато е била затворничка там.

Впрочем, една вечер, когато не успява да заспи, Кей напуска своята стая. Иска да отиде до трапезарията. Някаква книга, захвърлена от Моли, се въргаляше на земята. Моли ненавижда четенето. Прави се, че чете, защото това й действа добре. Започва да се дебне в огледалата, да прави кокетливи физиономии. Четенето — това е част от образа, в който тя иска да се превъплъти. Както и тайничко да пуши цигари, които неусетно е отмъкнала от Тиби, докато той е отсъствал през последната ваканция.

Кей знае за всичко това. Но остава равнодушна. Само че тя обожава четенето. А Хаскъм е твърде беден откъм тази страна.

Тя се плъзва по коридора, върти се на стълбищната площадка, ето, сега ще се спусне по стъпалата. И се сепва. Съвсем близо до нея, толкова близо, че сърцето й отведнъж подскача в гърлото, смехът се разнася. Кей се обръща. Застива на място с широко отворени очи. Тя е там. В началото на коридора. Гледа я и се смее. Дали Моли за всичко е права? Това призрак ли е?

Дребна и сбръчкана старица. Хилавото й тяло се губи под множество рокли с неопределен цвят. Под кърпата, закриваща главата й, лицето изведнъж се разкрива. Скулесто, костеливо, с огромни очи. Тъмни, които проблясват в мрака. Като нефрит.

Тя не помръдва. Наблюдава Кей. Изведнъж се обръща наполовина. И поема забързано. Ситнейки. И пак се обръща. Сякаш иска да разбере дали я следват. Или да изчака, за да я последват. Кей се колебае за миг. След това, то е по-силно от нея, тя се впуска по следите на видението. А то сякаш увеличава крачката. Отново се смее. Ненадейно, Кей я изгубва от погледа си и вече не може да я види.

Не е възможно. Тя не може така да изчезне. Това не е призрак. Не. Трябва да има някакво обяснение. Кей се оглежда, търси, връща се назад, тръгва отново. В този коридор е пълен мрак. Ръцете й опипват надлъж по влажните стени. Тя не може да се примири с мисълта и да повярва в свръхестественото. Но в такъв случай, къде беше пропаднала дребничката старица?

Смехът отново бликва. Като че ли, за да й помогне. Да й покаже пътя. Кей се раздвижва. На път е била да изостави своето търсене. Внезапно, в ъгъла на коридора, някаква светлинка се появява, става все по-ярка. Врата! В стената. Тясна. Която се завърта. В самите дебели стени, несъмнено. Кей не се колебае. Тръгва напред. Без да се притеснява за вратата, която се затваря след нея. Кей цялата се е превърнала в любопитство.

Стаята, до която достига витото стълбище, е кръгла. Бедно обзаведена. И въпреки това, доста удобна. До една незапалена камина има голям сламен фотьойл с възглавници. Почти изцяло потънала в него, дребничката старица чака. Сред набразденото й от бръчки лице, очите продължават да блестят. Непокорни. Необуздани. И донякъде присмехулни.

Кей е застанала неподвижно на прага. Не смее да направи крачка напред.

— Сега е моментът да се страхуваш — мърмори старицата. — Ела тук, след като толкова желаеше да ме видиш.

Чудноватият смях се разнася из стаята. Като че ли се отблъсква в стените. Отново тръгва на щурм. Неимоверно увеличен. Но и някак си притъпен. И нахлува после по стълбището. В търсене на някакъв изход. Като полет на врани, кръжащи в простора. И които се носят безкрай.

— Ела, ела — повтаря старицата. — И седни.

Вцепенена, Кей се подчинява. Мълчи.

— Е? — подсмихва се оная. — Мислиш ли, че съм призрак? Или само се правиш? Като глупачката Моли?

Кей поклаща глава. Сухият, насечен глас не е злобен. Коя е тази жена? Сякаш мислите й се четат в нейните очи.

— Единствено ти не знаеш коя съм. Аз съм много стара, моето момиче. Много стара. И ако още ме държат тука, то е защото се страхуват от мене. В известен смисъл, аз съм магьосница, както се казва.

Друг изблик на смях, с който Кей трудно привиква.

— Може би наистина е вярно, че съм магьосница — отново подема старицата. — Във всеки случай, аз далеч не съм глупава. Знам много неща. Мислят си, че тук съм съвсем изолирана. В моята миша дупка. Но аз всичко виждам.

Тя клати глава. Гледа в някаква точка зад Кей.

— Една прислужница знае всички тайни. Дори когато не вярват в това. Така ли е, малката? За теб предполагат, че си някъде другаде. Или че си глуха. И сляпа. А ти виждаш. И чуваш. Ти трябва да знаеш това, ти, която в момента изпълняваш задълженията на прислужница. Без да бъдеш такава. Да, ти. Аз те познавам. Знам коя си. Дъщерята на Дженифър. Слушай.

Извитата й ръка се протяга. Привлича Кей към себе си. Шептенето е едва доловимо.

— Алис повярва…

Тя се излъга. Толкова по-зле. Дали смехът, който се изтръгва от нея, кара мислите й да се объркат? Несъмнено. Тя навярно е загубила донякъде разсъдъка си. Толкова е стара. Толкова, че не може да се определи възрастта й. Може би наистина е вярно и това, че я държат тука, защото още се страхуват от нея. И се съобразяват с нея. При положение, че господарят се ужасява от мисълта за излишни гърла.

— Ти си Кей — нарежда сломеният глас. — Кей е красиво име. И си смела. Слушай какво, малката. Ще ти кажа. Не трябва повече да идваш и да ме виждаш. Не трябва. Впрочем, ако аз не искам, ти повече няма да можеш да откриеш пътя. Сега стана така, защото тази вечер аз пожелах да те видя отблизо…

Протяга отново ръка. Кей чувства по лицето си лекото докосване на извитите й пръсти. Меки, сякаш безплътни. Почти като милувка, тя присвива клепачи.

— Да. Знам. Жадуваш за ласки, но мога да ти кажа, ти ще получиш своето. Ще бъдеш обичана. Ти вече си красива. Много красива. Много повече, отколкото Дженифър. През тези последни години ти заплати за своето право на щастие. А сега си върви. И се дръж както трябва, както подобава. Не ти остава още много да страдаш.

Кей се изправя. Не може да си отиде, без да е узнала.

— Вие ли бяхте? В тъмницата?

— Тъмницата ли? Какви ги говориш? Не разбирам. Тук само аз имам право да бръщолевя глупости. Тръгвай си сега.

— Моля ви… Знаете ли… Знаете ли, защо всички толкова много ме мразят тук — в Хаскъм?

Черните пронизващи очи се впиват и потъват в нейните. Беззъбата уста се разтреперва. Бръчките като че ли още повече задълбават мъртвешки бледата кожа. Защо е това вълнение? И отново този смях — неочакван, непоносим. Кей отстъпва. Повдига длани към ушите си. Не иска да чува повече. Главата й сякаш кънти… Отправя се към стълбището, започва да слиза. Много бързо. Стъпва накриво и губи равновесие. Едва не пада. Отгоре старицата се провиква:

— Омразата! Омразата!… Клето момиче! Всичко това е заради Забуленото Слънце! Забуленото Слънце!… Забуленото Слънце…

Когато Кей се озовава в коридора, странните думи все още отекват в нея. Въртят се, блъскат се, вкопчват се една в друга. Какво искаше да й каже старицата? Трябваше да й обясни!

Но тя напразно се опитва да разбере. Стената зад нея — гладка, лепкава на места от влагата, пази своята тайна. Старата прислужница беше права. Тя никога няма да може да намери пътя отново. А и за какво ли да го търси…

Кей се отдалечава към таванската си стаичка. Дали наистина дребничката старица е полудяла? Или двете думи — толкова различни една от друга, за да вървят заедно, имат действително някакъв смисъл? Забуленото Слънце! Трябва ли в живота на Кей да стане така, че веднага след като една загадка се разреши, друга да изникне и заеме нейното място?

Едва на другия ден Кей забелязва отсъствието на леля Алиса. Тя не се бе появила и на обяд. Никой не бе забелязал това. Нито Бремон, нито Моли. Но вечерта Кей не може да издържи. Тя се осмелява и заговаря.

— Да оставя ли тези прибори, господине?

Гневният, а после заинтригуван поглед на Бремон се спира на чинията в края на масата, задържа се на празния стол.

— Къде е майка ви? — пита той Моли.

— Не знам — отговаря тя безразлична.

— Леля Алиса не беше на обяд.

Фразата на Кей проехтява в тишината. После Бремон избухва.

— Никой за нищо не те е питал. Мълчи. Или, по-скоро недей. След като това те интересува, отиди да видиш какво прави леля ти. Виж я ти нея, намерила още един начин да се прави на интересна!

Кей се отправя към вратата, преследвана от оглушителния глас.

— И гледай да не се мотаеш много-много там, горе. Чакат те в кухнята.

Когато отваря вратата на стаята на леля Алиса, Кей за миг остава неподвижна… Навсякъде цари тишина. И тъмнина. Къде е леля Алиса? Дали все още е тука?

Тя прави крачка напред в търсене на електрическия ключ. За щастие, ток има. Когато пристигна тук, нямаше. Част от ремонтите, които бяха направени в замъка. Навярно парите на нейните родители са спомогнали за това. Кей поклаща глава. Отблъсква своето огорчение. Под пръста й светлината се пробужда.

— Лельо Алиса?

Като че ли мъртва, тя се е излегнала на твърдото легло. Грапаво одеяло едва покрива нейното тяло. Сякаш е хвърлено върху скелет. Очите й са затворени. Устните й изпускат учестено дихание. Тя е болна.

— Лельо Алиса?

Погледът в пожълтелите зеници се втренчва в нея. Една искрица го оживява. Дали я е познала?

— Кей… нещастната, мъничка Кей…

Не е възможно тя да е чула тези думи. Не е възможно безразличната, студена леля Алиса да ги е произнесла. Впрочем, тя отново е склопила очи. Сякаш отново е завладяна от немощ. Тогава Кей излиза от стаята. Спуска се бързешком по стъпалата. И се втурва в трапезарията.

— Бързо! Тя е много болна!

Викът й не е нарушил спокойствието на Бремон. Той продължава да дъвче с усърдие. Продължава да бели плода си.

— Казвам ви, че е болна — настоява Кей. — Трябва да се извика лекар!

— Ами! Болна! — присмива се Бремон. — Бих се учудил, ако е така. Тя никога не е била болна.

— Това не е причина да не извикате лекар!

Той повдига рамене, без да отговори. Тогава Кей се обръща към Моли. Тя се опитва да имитира движенията на баща си. Безучастно наблюдава ноктите на ръцете си.

— Моли, майка ви е болна! Точно това ли трябва да правите сега?

Моли не трепва, Бремон хвърля лъжицата и вилицата на масата. Ударът върху дървото изплющява в тишината. Ето, той отново започва да гърми.

— Нейната майка ли? Много добре знаеш, че тя не й е майка! Нито пък на Тиби! За двамата тя е чужденка. Те са мои деца. От първия ми брак. Този замразен охлюв! Никога не съм искал тя да се занимава с децата!

Облекчена, Кей затваря очи. „Благодаря ти, Господи“! Моли и Тиби не са й никакви роднини! Те не са нейни кръвни братовчеди. Те не са деца на леля Алиса… Леля Алиса.

— Лекар — отново повтаря тя, настойчива, — трябва да извикаме лекар.

Бремон отблъсква чинията. Обърната, една чаша се разлива по масата.

— Стига! След като си се загрижила толкова много, заеми се с нейното лечение. Извикай доктор, щом така ти харесва! Изпрати Джон да го повика. И ме оставете всички на мира. Ужасявам се от болести и от болни! Върви си! Не ми досаждайте повече с тези работи!

И със силен замах той удря ръката на готвачката, която се опитва да изправи чашата и попие разлятото вино.

Кей се погрижи за всичко. Възползва се от случая, даден й от Бремон. Дни и нощи тя лекува своята леля. Спа в нейната стая. Върху някаква корава постеля. За да бъде при нея, ако леля й поиска нещо. Първите часове болната малко бълнува. Несвързани думи се изтръгваха от восъчнобледите й устни. Думи, сред които с безпокойство и удивление Кей откриваше онези, които толкова я бяха заинтригували там — горе. В стаята на старата прислужница. „Забуленото Слънце“. И тези думи бяха увиснали във въздуха. Обграждаха я като заплаха.

Най-сетне леля Алиса се успокои. Повече не говори. Но и не спи. За какво ли мисли? Единствено очите й изразяват някаква живинка по лицето. Кожата, изпънала се по костите, лъщи. Като слонова кост. Пожълтяла. Покрита с натежали капчици пот. Погледът й винаги е вперен в Кей. В началото това я притесняваше. Защото Кей виждаше, че не е празен, както обикновено. Ами съзнаващ нещо, обзет от някаква искрица разум. Настойчив. Наблюдаваше я. Каквото и да правеше тя. През деня. През нощта. Винаги беше вперен в нея. В края на краищата, тя свикна с него. Даже й доставяше един вид радост. За първи път. Бе все едно, че някой се интересува от нея. Но не за да я мъмри или порицава, да я тормози или да я наказва. Когато се навежда, за да помогне на болната да пие вода, Кей вижда очите й съвсем отблизо. И те вече не са изпълнени със злоба. Просто са пълни с тайни.

Най-накрая леля Алиса успя да се вдигне от леглото. На Кей се наложи отново да подхване своите обичайни задължения. Тя все по-рядко идва да види леля си. И понякога й се случва да съжалява за мъчителните часове, прекарани край нейното легло. Сравнени с обикновения живот в Хаскъм, те й се струват оазис.

Въпреки че леля Алиса никога нищо не казва, по навик Кей продължава да идва вечер, да я види какво прави. Дали няма нужда от нещо. Получава някакви знаци, един вид отговори. Това е всичко. Но Кей се задоволява и с това. Доволна е и от погледа, който я следва чак до вратата. Има усещането, че вече не е сама.

Докато една вечер, тъкмо в мига, в който прекрачва прага на стаята, за да си отиде, тя като че ли долавя някаква въздишка. Обръща се назад. Леля Алиса прави движение към нея. Като че я вика. Кей е заинтригувана. Връща се обратно.

— Желаете ли нещо, лельо Алиса?

Побледнелите устни треперят. Клепачите трепкат, очите се премрежват.

— Искам нещо да ти кажа. Ела по-близо.

Отведнъж клепачите напълно се разтварят и господарката на Хаскъм впива погледа си в този на Кей. Устните й се раздвижват. Като че ли след някакво мъчително усилие. Като чели й се иска да изрече някакви думи. Трудни за изговаряне. И които не смеят да се съставят.

— Слушай! Ти беше добра с мене!

— Това е нормално, лельо Алиса.

Тя не й казва за отказа на Бремон, за онзи на Моли. Но все едно — мислите й са ясни — разкриват всичко.

— Аз знам. Аз знам всичко — шепти леля Алиса. — Благодаря, Кей.

Млъква. Повече няма да проговори. Кей със съжаление се отдалечава. Обаче слабият глас я застига до вратата.

— Повече не трябва да идваш тук. Отсега нататък аз ще се чувствам все по-добре. Бремон… Бремон ще ти се кара за това.

— Но той няма да разбере.

Някакъв спазъм — от огорчение, от ирония — изкривява устата, която вече не знае как да се усмихне.

— Прави, каквото ти казвам. Върви, Кей.

Все едно, че я бяха изгонили. А тя си мислеше, че може би с течение на времето леля Алиса ще започне поне мъничко да я обича. И за кой ли път Кей плаче в своята стая.

III

Корабът се поклаща.

В своето легло Кей върти зачервеното си от плач лице. Вече не знае къде се намира. Кой е настоящият момент. Миналото я е завладяло изцяло. Както и преди, сълзи се стичат по трескавите бузи.

— Никой не ме обича — прошепва тя с дрезгав глас. — Никой. Леля Алиса… Забуленото Слънце… Боже Господи… И Люис… Люис… Къде си, любов моя?

Тя винаги ще си спомня за деня, в който за първи път срещна Люис. Отново се вижда надвесена от тесния и висок прозорец, издълбан в дебелата стена като някаква бойница. В кухнята с отворена врата. Така, както е пожелал Бремон. За да може да наблюдава какво става отвътре. Да чува, какво се говори. Викът, който тя надава, кара готвачката да се обърне.

— Какво има?

— Някакви непознати. Вървят по централната алея. Идват насам.

— Не е възможно!

— Погледнете сама.

— Наистина. Това е необичайно.

Лий се отдръпва. Погледът й пресреща този на Кей. Какво става? Никой никога не идва в Хаскъм. Освен някои приятели на Бремон. И то рядко. Които той посреща съвсем тайно. С които играе на карти и пие до късно през нощта.

— Може би са приятели на господин Тиби? — пошушва Лий. И отново подхваща своята работа, неспокойно поглеждайки към вратата.

— Не мисля, че е така. Откакто се върна от последната си ваканция в Ирландия, никой не е идвал. Тук никой никога не идва. Ако Тиби пожелае да се срещне с някого, то той заминава за два или три дена.

— Може би е за госпожица Моли. Тя е в такава възраст, че скоро ще й дойде време да се ожени.

Кей отново поглежда през прозореца. С мъка ги забелязва. Една елегантно облечена жена в зряла възраст. Един млад мъж. Със сигурност не е неин съпруг. В крайна сметка — какво я засягат тези посетители?

— Толкова малко неща се случват тук в Хаскъм — въздиша Лий. — Човек става любопитен. Какво пък — за развлечение.

Тя млъква, уплашено се нахвърля над тенджерите.

— Идва някой — пошепва.

Кей не отговаря. Започва отново да чисти зеленчуците. Моли влиза забързана с широко разтворени очи. Някаква нервност, някаква непривична възбуда карат гласа й да трепери.

— Кей!

Без да каже нищо, момичето я поглежда.

— Кей! Тази вечер ти ще сервираш на масата. А вие, Лий, трябва да надминете себе си. Всичко да бъде изрядно! И не както обикновено.

— Разбрано, госпожице Моли. За колко човека?

— За още двама.

Тя се извърта, за да излезе, променя решението си.

— Ела тук.

Без да бърза, Кей отива при нея до вратата.

— И се помъчи да бъдеш спокойна, ясно ли е?

— Какво искате да кажете?

— Знаеш какво искам да кажа. Не се прави на наивна!

Изпълненият с омраза поглед на Моли обхваща нежната фигура, задържа се върху лицето, косите.

— Не се прави, че не знаеш. Ти и твоите кокетливи физиономии! Да не съм те видяла да се въртиш около гостите!

— Но ще бъда принудена. След като ще сервирам на масата… — подсмихва се Кей.

— Стига! Разбра ме! Има един млад мъж. Да не съм те видяла да го погледнеш.

— Да не би да е… годеник?

— Може би…

Големите очи на Моли стават замечтани, пресметливи. Тя отново измерва Кей с поглед. Тежко. Имитира баща си.

— Само ако го погледнеш, мисли му. И се помъчи да скриеш косите си. Прибери ги под това шалче. Вземи го. Дръж. Нито един кичур да не се показва навън. Не искам да ги виждам. В противен случай, ще ги острижа.

Кей повдига рамене. Свикнала е с гнева на Моли. Макар че не трябва да приема заплахите й за празни приказки. Опитва се да мисли за нещо друго. След като иска да скрие косите си, ще го направи, не вижда никакви пречки за това. И все пак, подчинявайки се на това наставление, когато започва да сервира масата, тя не може да се сдържи и хвърля обезпокоен поглед в старото огледало. Макар и да е почти неизползваемо, образът, който то отразява, вероятно няма да е по вкуса на Моли.

Моли не се бе замислила, когато й бе подхвърлила своето шалче. Коприненият плат с полузеленикав, полусинкав оттенък като че ли бе нарочно подбран, за да подсили цвета на очите на Кей. Те изглеждат огромни сред нейното тясно лице. Блестят. Преливат от блясък. Милват. На сянка под черните мигли. Гъстите мигли. Извити нагоре по краищата и които нежно искрят. Силно пристегната от шала, облата й глава е приела кралска осанка, която подчертава грацията, дължината на шията. Лицето й е станало още по-изтънчено. Красотата му се проявява с чистотата на камея[1].

Кей се намръщва. Не, Моли навярно няма да остане доволна.

И действително, когато се появява за първи път в трапезарията, Кей чувства, сякаш физически сблъсък, тежестта на погледите, обърнати към нея. Внезапно се възцарява тишина. Започва да тегне. И всеки път е едно и също. Когато отново се връща. Тя не може да направи така, че да остане незабелязана. Разговорите секват, замират. Настава някакво напрежение. Очи следят нейните най-малки движения. Тя избягва да поглежда към лицето на Моли. И към това на Бремон — цялото почервеняло. Тя знае, че последният е напрегнал всички усилия, че едва се сдържа, за да остане безмълвен и да не избухне пред своите гости. Единствено Тиби я гледа без озлобление. Но тя не харесва неговата полуусмивка. Нито блясъка в погледа му. Напразно се опитва да намери подкрепа в леля Алиса, която както обикновено, гледа в празното пространство. Тя нищо не е видяла. Или нищо не е пожелала да види.

Когато вечерята е приключила — истинско мъчение за нея — тя отново се връща в кухнята. Но да изпълнява и нарежданията на Лий — това вече не може. Ще се опита да се измъкне за миг. Да подиша малко чист въздух извън тези стени. Далече от всичко. И от всички.

Почти е успяла. Стигнала е почти до вратата. В този момент, почервеняла от гняв, Моли се появява в хола.

— Къде си се разбързала така, мръснице? Успя все пак да се справиш! Успя да направиш така, че да те забележат! Кой ти позволи да се забраждаш по този начин? Не можа ли да си оставиш нормална прическа?

Такива упреци! Такава несправедливост! Колко пъти ги е търпяла! Но сега вече е прекалено. Малката капчица прелива чашата и я кара да загуби спокойствието, което от години е проявявала. В много по-неизгодни и мъчителни условия. Слисана, Моли се отдръпва назад. Тя не може да познае този изпепеляващ поглед. И това лице — с втренчени в нея блестящи очи.

— Как смеете да ми заявявате, че съм поискала да оценят красотата ми? Какво ме засягат хората, които вие каните на гости? И вашите родители? И вашият брат? Ако забрадих косите си, то беше, защото вие го пожелахте. Или вече не познавате вашето шалче? Оплаквате се от едно подчинение, за което сте настоявала толкова години!

— Млъкни! Лъжкиня!

— Достатъчно дълго мълчах. Достатъчно дълго търпях. Стига вече! Стига! Не мога повече да издържам. Край! Сега всичко вече е свършено.

Моли се оправя от своята изненада. Изглежда я надменно, събрала отново у себе си своето високомерие.

— Какво говориш? Полудяла ли си, нещастнице? Нима си забравила, че те взехме при нас само от…

— Съжаление! Знам. Знам също и какво представлява това ваше съжаление — желанието постоянно да карате някого да понася болката! Да носи върху себе си бремето на една омраза, за която не знае причината. Да го правите свидетел на разорението на неговите родители и на вашето благосъстояние, благодарение на парите, откраднати от родителите му.

— Няма ли да престанеш, най-сетне?

Пред нейния гняв Моли отново отстъпва. Хвърля обезпокоителни погледи около себе си. Не знае докъде може да доведе това отчаяние.

— Млъкни!

Гласът й е глух. Дали се опасява за своя красив гостенин? Кей търси зад нея вратата. Ръцете й треперят. Подхвърля подигравателно:

— Не се страхувайте! Не викам толкова силно! Няма да ме чуят. Драгоценният мъж, с когото флиртувате, нищо няма да разбере. Аз няма да унищожа вашето започнато дело. Няма да ви отвърна на злото със зло. Но съм сигурна, че един ден Господ ще ви накаже. Всички! Сто пъти повече от онова, което аз не бих могла да направя!

Моли неочаквано е пребледняла. Запъхтяна, Кей е избягала.

Нощният въздух я успокоява. Тя прави няколко крачки в тъмнината. Търси малко нежност. Малко въздух, да диша на воля. Като че ли ще се разрази буря. Небето е разкъсвано от неспирни светкавици. Да замине… Да избяга. За пореден път неосъществимата мечта я обсебва. Както толкова често досега. По време на всичките тези тежки години страдание.

Неочаквано тя потръпва. Сподавен вик се изтръгва от гърлото й. Две ръце са я хванали за лактите. Привличат я в настойчива прегръдка.

— Пуснете ме!

Мигновено пръстите покорно се разтварят. Светкавица разкъсва небето. Достатъчно, за да открие кой е там. В тъмнината. Толкова близо до нея. За да я докосне. Леко сухо драсване. Пламъчето от запалена клечка кибрит, осветява енергичните черти на лицето — тъмния поглед на гостенина на Моли.

— Простете. Изплаших ви. А не искам да ви причиня никаква болка.

Кей се отдръпва настрана.

— Моля ви, останете. Радвам, се, че сте тука. Исках да ви видя отблизо. Да поговорим. Един вид, аз ви привлякох на това място. Със силата на моето желание.

Кей горделиво повдига брадичка.

— Страхувам се, че вашето желание няма нищо общо в случая. Аз просто имах нужда да подишам малко чист въздух. В това е цялата логика. Извинете ме, ако обичате.

Той повтаря повелително:

— Не си тръгвайте! — пръстите му едва докосват Кей по голата ръка. Тя леко отстъпва. Прави несъзнателно няколко крачки. Към осветените прозорци. Той веднага се озовава близо до нея. Настоява. Кротко. С нежност.

— Не си тръгвайте! Аз искам да поговорим.

Тя се колебае отегчена. Но не може да окаже съпротива на тази нежност. Толкова малко е свикнала с нея.

— Поне ми кажете вашето име — подема отново той.

— Кей.

Тя е отговорила. Дали от умора? Не. Разбира, че той не е настроен враждебно. Той не иска да й създава неприятности. Вдъхва й доверие. Клетата Моли… Отново се е заблудила. Този мъж не е за нея. Възможно ли е между тях двамата да съществуват общи планове за брак? Та те толкова се различават един от друг.

— Щастлив съм, че дойдох в Хаскъм — проговаря той ненадейно. — Ако това не бе станало, никога нямаше да се запозная с вас.

Тя не може да разбере до каква степен казва истината. Толкова е откъсната от света в това имение. Повдига глава. Въпреки своята воля, прошепва:

— Не трябваше ли да се сгодявате с Моли?

Той рязко изтръпва. След което тихичко се засмива.

— Да се сгодяваме? С Моли?… От къде на къде ви дойде тази безумна идея? Впрочем, до преди малко, аз не я познавах. Не успях да взема един завой. Колата ми е в канавката на няколко километра оттук. Падаше здрач. Домът се виждаше на хоризонта. Дойдохме да потърсим помощ. Настояха да останем и аз се съгласих, заради майка ми. Ще отпътуваме утре.

Начинът, по който ръкомаха с цигарата. В нощта. Сякаш прави полукръг. Магически. Пламнало червено. Настойчивата миризма на тютюн. И нещо ефирно, което опияняван въздуха. Кей притваря очи. Някакво странно усещане, което не може да определи, я завладява до този непознат. Тя се чувства добре — спокойна, отпусната, почти щастлива.

— Как бих могъл да ви видя отново? — пита той.

Тя се стряска.

— Не мога. Има ли смисъл?

— Не се страхувайте от мен. Кажете да. Ако познавахте живота ми, щяхте да разберете онова, което ме подтиква. А не познавате дори и мен самия. Но именно заради това, би трябвало да кажете да… Къде отивате?

Кей е смаяна. Иска да се прибере. Не знае защо. Неочаквано се е отказала повече да го слуша. Започва да тича.

На вратата той я застига. Пръстите му отново се вкопчват в ръцете й, над лактите. В ухото си усеща дъха му. Все едно, че устните му едва-едва я докосват. Тя потръпва. Съвсем неочаквано й е станало студено.

— Кей, аз ще се върна! Ще се върна пак тук… Заради вас!

Поразена, Кей замира неподвижна. Сърцето й бие. Като лудо. Защото Моли е там. И ги гледа. Сигурно всичко е чула. Очите й са пълни с омраза, в тях няма нищо друго.

Кей се страхува от утрешния ден. От няколко часа събитията се нижат едно след друго. Какво ли ще измисли Бремон, за да я накаже? За онова, за което ще отсъди — че е виновна? Бе се научила да се плаши от възможностите на неговото въображение.

Блъсвайки Моли, тя избягва. Тича към своята стая. Лий я вика от кухнята. Търси нейната помощ. Но тя не я чува. Спуска се към стълбището. Към таванската стаичка. Да се заключи. Да забрави. Да потъне в страха си. Но явно й е било писано да издържи още едно изпитание. На един от завоите на стълбището се блъсва в някого. Две ръце я притискат. Силно. До задушаване. Лицето на Тиби се свежда над нея. Неговите алчно блестящи очи. Неговите яркочервени устни. Които търсят лицето й… устата й. Не!

Тя се съпротивява с всичките си сили. Ужасно разстроена. Ръката й се стоварва върху близката буза. Докато се изплъзва, Кей чува гласа му. Натежал от заплаха.

— Ще ми платиш за това, моето момиче. И знай, че винаги получавам онова, което искам.

Да заключи вратата. Да се строполи на кревата. Ах, това отчаяние. Може би много по-лошо от онова, което след смъртта на своите родители, никога досега не е изпитвала. Чувството, че е обградена. Че се намира сред някакви стени. Които се издигат нагоре, все по-високо и по-високо, че е задържана в затвор. И пропада в него. Стени, сред които няма нищо друго, освен гадна кал. В която затъва. Калта изпълва устата й. Започва да я дави. Да замине… Да се озове далеч от тези ужасии. Далече от тези мерзки чувства. От тези подли същества. Да изготви план. В най-скоро време… Колко е непредпазлива. Трябваше да се пази. Надигна срещу себе си вълна от омраза.

Неочаквано се пробужда в нощта. Не разбира какво става. Заслепена от светлината, присвива очи. И веднага ги отваря. Над нея — Моли и Тиби. Със злобни усмивки. С тържествуващи погледи.

Как са успели да влязат тук? Снощи беше заключила вратата. Какво искат от нея? Тя се съпротивява.

Опитва се да стане. Изтощена, отново се поваля на леглото. Използвайки, че спи, те са я завързали към стария железен креват. Тя се готви да извика. Но Моли се навежда над нея.

— Мълчи! Мисли му, ако мръднеш или извикаш! Впрочем, кой ли ще ти се притече на помощ?

С бързо движение тя поднася към устните си цигарата, която държи в ръката. И се смее. Кей напразно се оглежда около себе си за подкрепа. Тиби се усмихва. Наслаждава се на нейния страх, на нейната безпомощност.

Какво да направи? Какво искат те от нея? Дошли са тук. Влезли са в стаята й. Наблюдават я, без да помръднат. Тя чувства как под тежестта на техните погледи крайниците й започват да се вледеняват.

— Какво искате от мене?

Нейният давещ се глас разчупва царящото напрежение. Тиби на свой ред започва да се смее. Приглушено. Тя потръпва от страх. Да замълчи. Но при тяхното приближаване, започва да се дърпа назад.

— Жалка гадина! Осмелила си се да удариш брат им! Ти! Значи не ти е било достатъчно онова, което направи на мен! Онова, което ми направи? Което ми наговори! След малко Тиби ще те целуне. Толкова дълго, колкото пожелае. Няма да можеш да му попречиш. И ще прави с теб каквото си поиска.

Ужасена, Кей се извива. Още малко и ще загуби съзнание. Не може да се освободи от въжетата. Двамата добре са поработили. Тя стене.

— Можеш да плачеш — подиграва се Моли. — В ръцете си ни. Аз никога не успях да те прекърша докрай. И най-черната работа не можа да пречупи твоята гордост. Но сега ще те накажа, дяволско изчадие! Сега аз вече знам онова, което най-силно ще те нарани. И никой няма да ти дойде на помощ. Особено в този час на нощта! Можеш да викаш и да виеш. Това ще ми достави още по-голямо удоволствие.

Тиби се навежда.

— Наблюдавай я, Моли!

Върху ушите си Кей усеща изпотените длани на Тиби. Които притискат главата й неподвижно като в менгеме. С нарастващо отвращение тя вижда как очите му се приближават, устата му, която се извива. Той сяда до нея на леглото. Тогава тя започва да крещи. С всички сили. И продължава.

Усеща подскачането на Тиби. Неприятното лице на сестра му пребледнява. Вратата на стаята се е отворила без шум.

— Достатъчно! Излезте!

Изправила се като статуя, на прага е застанала леля Алиса. Гласът й е останал спокоен. Но е суров и властен, нетърпящ възражение. Зениците й — толкова посърнали обикновено, сега са изпълнени с блясък. Гласът е още по-заплашителен от нея самата, но в него няма насилие. Костеливата ръка се протяга към вратата.

— Казах излезте!

Тиби се опитва да възнегодува.

— Вие защо се бъркате? Какво ви прихваща? Тази работа не ви засяга. Когато татко научи за вашето държане…

— Съветвам те този път да замълчиш, Тиби. Иначе… Много неща знам за теб, които никак няма да се харесат на твоя баща. Ти също, Моли. Подчинявай се! Капризите ти ми понамирисват на мелодрами и нищо няма да променят. Прекалено си грозна, за да привлечеш някой мъж — и прекалено злобна. Ще свършите зле. И двамата.

Властен, жестът към вратата се повтаря. Озадачени, те прекрачват прага. Леля Алиса. В тези няколко мига тя е говорила повече, отколкото през всичките години.

Ала в мига преди да изчезне, Тиби се обръща. Смътен проблясък се прокрадва в очите му.

— До утре, Кей.

По бузите на Кей се стичат сълзи. Тихомълком, леля Алиса развързва въжетата, които я стягат. После остава в стаята. Без нищо да каже. Просто, за да я наблюдава. Погледът на Кей среща нейния. Момичето въздиша.

— Вече няма никакъв изход.

— И аз мисля така.

Без да си казват нещо друго, те са се разбрали. Кей не може повече да остане. Те отново ще започнат. Тя трябва да замине. Още тази нощ. За да се измъкне от капана. Набързо стяга багажа си. Не притежава почти нищо. Всичко се е побрало в малък картонен куфар. Без да помръдне, леля Алиса я е наблюдавала, как се приготвя. Когато забражда косите си със сивия шал, който завързва под брадичката, Кей се обръща:

— Благодаря, лельо Алиса.

Другата гледа в пода. Пръстите й мачкат роклята.

— Не можех да ги оставя да продължат. Този път вече бе прекалено. Прекалено много ужас за теб. И за мен.

Някаква боязън завладява Кей.

— Ако успея… Ами вие… Какво ще направят с вас?

Подобие на усмивка разтяга тънките устни. Със свито сърце Кей за първи път открива смътна прилика с майка си в това измършавяло, сухо лице. Устните й потреперват.

— Лельо Алиса…

— Върви, малката. На мен нищо не може да ми се случи. Но ти трябва да ми обещаеш… в памет… на майка ти… — думите с мъка се изтръгват от нея. Тя е развълнувана.

— Направи така, че да знам, какво става с теб. И ако един ден те помоля да се завърнеш, направи го. Обещай ми. Но нека никой от твоите близки да не знае за това. Никой. Тук — също. Постарай се никой да не те вижда, когато пристигнеш отново. И ми обещай, че ще се върнеш.

Без да разбира какво я е трогнало, Кей поклаща глава. Развълнувана е.

— Обещавам ви, че ще го направя, лельо Алиса.

— А дотогава, ето, вземи това.

В ръката й прошумоляват банкноти. Едно последно благодаря. Един последен поглед. Едва тогава Кей се устремява напред. Тихо. С биещо до полуда сърце. Слиза по стълбището. А сега — вратата. Резетата, които скърцат. Ами ако някой се появи? Тя се спира. Трепери. Вслушва се. Няма нищо. Тогава поема в нощта. Бягаща от този дом, който не е нищо друго за нея, освен неприязън и отвращение. С изключение на леля Алиса… Ехото от нейния глас… Нейните последни думи… „Господ да ти е на помощ!“

Появил се е вятър. Станало е студено. Кей зъзне в своите съвсем износени дрехи. Страхът! Страхът, че някой я преследва. Че ще я хванат. Дъхът й стърже в гърлото. Тя бърза, колкото може. Тича. Хълбоците я болят. Умората. Изтощението. Къде да отиде?

В главата й се въртят всякакви мисли. Безумни. Които не могат да бъдат подхванати. Да се лута в пустеещите земи. Рано или късно ще я застигнат. Не. Остава й едно-единствено нещо. Да излезе и тръгне по пътя. Да дебне за някоя кола. Въпреки опасността, която тя може да представлява за едно самотно момиче в такъв ранен утринен час. Да се опита да я спре. И ако може, да я отведат много, много далече…

Стъпките следват една след друга. Колко ли е часът? Времето е сиво, навъсено. Зората отдавна се е спуснала. Толкова отдавна. А тя продължава да върви. Сълзи изгарят очите й — от слабост, от страх. Пътят е безлюден. Би трябвало да стане чудо. Силите й са се изчерпали. Не може да продължи повече. Сяда край канавката. Подпира се на каменния бордюр, който на това място огражда пътя. Устата й е пресъхнала, ръцете й обгръщат лактите и тя се люлее напред-назад, напред-назад. Със затворени очи. Ето че започва да вали. Да се върне обратно в Хаскъм. Хаскъм! Не, по-скоро ще умре.

Отчаяна, тя напусто търси около себе си някаква помощ. Но това не е ли шум? Като че ли някакъв далечен тътнеж? Кола? Трябва на всяка цена да я вземат!

С един скок Кей се изправя. Застанала е в средата на пътя. Чака с вдигнати ръце. Отчаяно ръкомаха. Дали колата ще спре? Изглежда, че не. Но, да. Колата намалява. Спира. И точно в този момент, студена пот я облива. Кей се олюлява. Пребледнява. Като мъртвец. Хлопва врата. Викове. Мократа земя се надига към нея. Главозамайващо бързо.

— Но какво става? Какво правите тук? Дръжте се… Подпрете се на мен. Седнете върху възглавниците.

Тя като че ли съвсем е обезумяла. Всичко е свършено. Всичко е било напразно. Тя е открита. Сега ще я върнат в Хаскъм. Тя прошепва в полусъзнание:

— По-скоро ще умра…

— Но какви ги говорите? И какво правите на този път далече от вашия дом? С този пакет? Къде ви изпращат?

Неспособна да проговори, тя поклаща, глава. Клепачите й остават затворени.

— Кей, отговорете! Къде отивате? Защо направихте знак и ме спряхте?

Гласът на мъжа, настойчив. После един друг глас, този път на жена. Нежен, равномерен.

— Дай й малко време да се оправи, Люис. Не виждаш ли, че е останала съвсем без сили? По-добре нека да глътне това.

Кей усеща до устните си допира на някаква чаша. Извръща глава. Той настоява. Тя се оставя, предава се, отпива малко от някаква течност. Силна е. Плъзва в нея като огън. Внезапно усеща как бузите й пламват.

— По-добре ли сте така? Отворете очи! Погледнете ме!

Кей прави движение с ръката. Безкрайно бавно. Все едно, че залага всичко на карта. Намества тила си върху възглавниците. Без да отваря клепачи, признава:

— Избягах. Не мога повече да остана в Хаскъм.

Съседът й възкликва изненадано. Или сдържа изблик на възмущение.

— Какво толкова се е случило?

Тя го поглежда. Неговото ведро лице. Изпълнено с енергия. Откровено. Трябва да му се довери.

— Моли беше побесняла. И Тиби… Бяха ме завързали за леглото. За да си отмъстят. И Тиби искаше… Ако не беше леля Алиса… Трябваше да замина. Те щяха отново да започнат.

— Майко, чувате ли? Но това е невероятно!

— Наистина, стори ми се, че има нещо странно в цялата тази работа. С нетърпение чаках кога ще си заминем. Тези хора не ми вдъхваха никакво доверие. Бедното малко момиче!

Кей хлипа.

— По-скоро бих умряла? Отколкото да се върна там! — ненадейно тя се накланя. Вкопчва се в ръкава на своя спътник. Опитва се да види зад себе си лицето на жената. Сякаш се е загубила и не знае какво да направи.

— Умолявам ви! Не ме връщайте там! Не ме оставяйте да попаднат отново в ръцете им. Те от години ме карат да страдам. Отведете ме! Моля ви! Ох, умолявам ви!

Дъждът плющи по пустия път. Напрегнала цялото си същество, Кей трепери. В колата е настанала тишина. Те се колебаят. Няма да се съгласят. Тя се отпуска назад, обляга се. С примирението на човек, почувствал, че е настъпил последният му час: Да, точно така е. Мъжът се отдалечава. Заобикаля колата. Сяда зад волана. Вратата хлопва.

— Съгласна ли си, мамо?

— Съгласна съм, синко.

Сега той ще обърне колата. Ще се върне обратно в Хаскъм. Тя не бе успяла да ги убеди. Простенва глухо. Една ръка докосва премръзналите й пръсти.

— Успокойте се. Да вървим. Всичко ще се оправи.

Тя отваря очи. Сред каменните бордюри и потъналите в зеленина плетища, калносив, пътят се носи под гумите на колата. С широко отворени очи тя за миг се вглежда в него. После, близо до себе си, различава тъмната фигура. И едно красиво лице. Черни лъскави коси. Едва забележимо посребрели. Около слепоочията. Бе й се сторило, че е по-млад. Но е съблазнителен.

— Но… Къде отиваме? — шепти тя с усилие.

Колата не е завила обратно. Лети право напред. Сърцето на Кей бие. Обезумяла птица. Която би искала да повярва в своята свобода. Шофьорът се усмихва, без да отговори. Зад нея гласът на жената спокойно обяснява.

— У дома. Нали точно това искате? Да избягате от Хаскъм. Отвеждаме ви у дома.

Неспособна да говори — дотолкова облекчението и благодарността са я завладели — Кей се отпуска назад. Сълзи — този път наистина от облекчение — се стичат по бузите й. Тласната от своя водач, колата се е втурнала напред. Сякаш е обзета от радост.

По време на пътуването спътниците й говорят малко. А тя — напротив — разказва им за всичко: целия си живот след смъртта на родителите й. Остави от сърцето й да се излее цялата мъка, насъбрала се там. От време на време зад нея учудени възклицания доказваха дълбокия интерес на пътничката. Когато Кей изтощена млъква, тя прошепва:

— Изглежда напълно необяснимо. В наше време. Да има такива хора. Горкото дете!

Със стиснати зъби и поглед, вперен напред, шофьорът е хванал здраво волана.

— Та дори и прислужниците, които се подчиняват на този мъж. Човек би си помислил, че все още се намираме в средновековието. Не могат ли да си заминат? Да реагират, да се противопоставят по някакъв начин? Както леля ви? Защо е това тяхно държане? Според онова, което разказвате, държането на леля ви не е нищо друго, освен поведение. Когато я видяхме, майка ми и аз си помислихме, че е душевно болна. Изглежда така, все едно, че я няма. Човек може да си помисли, че е парализирана, ако не бяха нейните бавни, отмерени жестове. Странна личност.

— По-късно трябва да й се обадя. Да й дам някакъв знак. Обещах да го направя.

— Разбира се.

Люис Морган се обръща към нея. Усмивката му е топла, добра. В очите му проблясва нежно, сърдечно пламъче.

— Надявам се, че ще бъдете щастлива с нас. Мама тъкмо има нужда от някой, който да е до нея, за да й помага по малко. Да й прави компания. Има неприятности със здравето.

— Преувеличаваш, Люис. Много добре разбра, професор Кигсън ти обясни.

— Нали точно, за да се успокоя, предприехме това пътуване, мамо. Което не попречи на професора да каже, че не бива да злоупотребяваш със себе си. И ти ще го направиш. А ако не бъдещ разумна, Кей ще ми каже.

Той отново я поглежда. Дяволито пламъче закачливо трепти в очите му. Кей отвръща на усмивката му.

— Ще направя всичко, за да бъда полезна. Но никога няма да мога да ви се отблагодаря достатъчно. Без вас… те щяха да ме хванат. И тогава…

— Ш-т, малката… — нежно я прекъсва Мод Морган. — Не говорете повече за тези тъжни неща. Опитайте се да ги забравите. Доколкото можете.

— Точно така. А като начало…

С внезапно натискане на спирачките, Люис Морган спира колата. Загубила равновесие, Кей полита напред. Но ръката на нейния спътник я прихваща. Той се смее.

— Какво ти става, Люис? Заради това, че някой е пожелал да щадя себе си, заради това ли рефлексите ти са станали резки и груби?

— Извини ме, мамо. Но трябва да направя нещо. От толкова време го желая!

Той въздиша. Устните му се извиват някак си насмешливо. Обръща се към Кей. Заинтригувана и малко обезпокоена, тя го наблюдава. Очите й се уголемяват. Защо я изучава толкова внимателно? Защо погледът му е станал толкова сериозен?

Той повдига към нея ръце. Развързва бавно грозния черен шал, който продължава да закрива косите й. После отново въздиша. Но този път това е съвсем лека въздишка. В която има нещо затрогващо. Както и в погледа, който се впуска да изучава подробностите. Кей потръпва. Има чувството, че прониква до дъното на душата й. Но това не й е неприятно. По-скоро вълнуващо. Все едно, че двамата са сами в затворената кола. Сами на света. Какво необикновено усещане!

— Люис?

Тихият глас на Мод Морган разчупва магията. С последно движение мъжът изхвърля шала през отворения прозорец.

— Така — казва той. — Сега е по-добре… Да. Много по-добре. Не можех повече да понасям този грозен шал.

С присвити очи гледа косите на Кей. Разливащи се по нейните рамене. На вълни от бронз и злато. Разкошни коси.

— Снощи, с тъмносиньото шалче на главата, вие бяхте възхитителна… — продължава. — Но така… така изглеждате по-човешки. И сте още по-привлекателна.

Отново тишина. Мод Морган се втренчва в лицето на своя син. Отдавна не го е виждала такъв. Ако въобще някога го е виждала. Той е развълнуван. Зъбите му прехапват горната устна. Движение, което не може да я излъже. За секунда тя затваря очи. И решава да се намеси.

— Люис, скъпи мой! Не мислиш ли, че е по-добре да тръгваме? Не сме чак толкова далече от Хаскъм, Не знам, дали този Бремон няма да се опита да потърси Кей.

— Да ме потърси? Мислите ли? — изведнъж лудостта я обзема. Тя започва да се оглежда. Мъчително безпокойство отново я завладява. Но върху тръпнещите си ръце чувства допира на дългите мъжки пръсти. Топли. Успокояващи. Поглежда към тях. Обича тяхната издължена форма и тяхната сила.

— Спокойствие, Кей. Дори това да стане, обещавам ви, че ще се изплъзнем. Вие вече нищо не рискувате. Мама напразно се безпокои. Макар че много добре познава Беси.

— Беси?

Люис потегля. Усмихва се. И обяснява.

— Беси е колата ми. Истинска жива личност. Изключителна механика. И знае как да поглъща километрите. Много по-добре от всяка друга.

Освен едно кратко спиране в някаква странноприемница, Беси не бе престанала да лети. Когато пристига до местоназначението си, нощта отдавна се е спуснала. Кей спи. Мод Морган е потънала в дрямка или размишлява. Зад волана, неподвижен, Люис се е слял изцяло с колата. Не е проговарял от часове. Единственото му развлечение е било от време на време да хвърля по някой поглед към Кей.

Леко, той спира колата. Обръща се назад.

— Ето че пристигнахме, мамо. Спеше ли?

— Не. Но съм малко изтръпнала. Шофираше, без да спираш. Като побеснял.

Тя поглежда към Кей, която продължава да спи.

— Мисля, че така трябваше да стане. Нищо не й казах. Но ти беше прав. Ние не знаем какви са възможностите на тези подлеци.

— Горкото момиче! Не можехме да не се заинтересуваме от нея и да я оставим ей така, на произвола на съдбата, нали мамо?

— Да. Не можехме да не го направим.

— Надявам се, че при нас ще бъде на сигурно място — погледът на Люис срещна този на майка му.

— Да се надяваме. При положение, че никой не разбере за това.

Мод въздиша, обръща глава настрани. Дългата бяла фасада изниква в нощта. Хармонична постройка. Красива. Затваряйки очи, Мод усеща сладостното ухание на розите. Пълно е с розови храсти, които обграждат отвсякъде къщата. С хиляди пъпчици, едва-едва разцъфтели. Мод обожава розите. Те са нейната стихия и нейната лудост. Тя гледа сина си, който на ръце отнася Кей, все още спяща. И се усмихва. След преживяното в Хаскъм, сега бедното дете ще се почувства в рая.

Рай. Точно това е думата, дошла в съзнанието на Кей, когато на другата сутрин се събужда. Стаята е в златисторозово; леглото меко, сапунът ухаещ, кърпите пухкави. И изгледът през прозореца с великолепните розови храсти, разстилащи се по хълма, плъзнали към гората. Съвсем в ниското, посипан с чакъл е пътят, лъщящ сред изрядно окосените морави. Кадифени площи от изумруд, върху които без стеснение се разхождат пауни с разкошни пера и във феерия от цветове. Възможно ли е това? Дали не сънува? Тя е щастлива, щастлива! Да, това навярно е сън. Както е сън и роклята от розов сатен, поставена на фотьойла до леглото. И бельото. И златистите сандали. Които тя опитва дали й стават. И които, о, чудо! — отлично й прилягат. Една бележчица върху роклята:

„Сбогом Хаскъм! Добре дошла в Грийн Хаус! Надявам се, че всичко това тук ще ви бъде по мярка. В очакване, вие сама да си изберете!

Люис“

Тя вече не си спомня какво каза на Мод Морган. Изрази й своите благодарности, своята радост. Сякаш бълнуваше. Мод се усмихваше мило. Със снизхождение. И някаква нежност, която изпълваше с благост сърцето на Кей. След смъртта на майка си, тя не бе срещала никой, който да й се усмихва така. Когато вижда, че малко се е успокоила, Мод започва да й разказва за Грийн Хаус.

— Мъжът ми пожела да бъде така — обяснява тя. — Искаше за мен всичко да бъде прекрасно, но му се струваше, че нищо не отговаря на желаната красота. Усети слабостта ми към розите. Опустоши храсталаците и намери от най-редките цветя. Грийн Хаус отвсякъде е покрит с рози. Вие обичате ли розите, Кей? Да, кой не ги обича, разбира се! Рядко напускам този дом. Трябваше да го направя, заради безпокойството на сина ми. Желанието му да ме заведе на консултации при известен кардиолог ме накара да се реша и да заминем за няколко дена. Тук аз живея. На друго място имам чувството, че повяхвам. Както става с моите рози.

Кей обича миловидното и усмихващо се лице, едва-едва засегнато от възрастта. Тя обича побелелите коси, които се разливат около това лице. И който му придават още едно очарование. Върху роклята от много нежен розов плат, фините ръце се кръстосват. После се разделят, търсят ръката на Кей.

— Надявам се, че тук ще ви хареса. Знаете ли, Люис правилно забеляза. След смъртта на мъжа ми, въпреки Грийн Хаус, аз се чувствам самотна. Самотата не ми се отразява никак добре. Иска ми се вие да останете с мен. Да не търсите работа на друго място. Харесвате ми. Имам нужда от вас, Кей.

И животът на Кей постепенно навлиза в нормалния ритъм. Кореспонденцията на Мод Морган. Четенето. Да й прави компания. Да пазарува, каквото й е необходимо. Да предава нейните заръки на прислугата. Всичко е толкова различно от Хаскъм. Наистина ли е преживяла този кошмар? Или сега просто сънува?

През първите два месеца от престоя й в Грийн Хаус тя рядко се среща с Люис. Времето му е разпределено в управление на работите около имението и журналистиката, тъй като по професия е журналист.

— Иска ми се той малко да си почине — въздиша Мод. — Много работи. А няма нужда да се преуморява толкова, за да живее добре. Но Люис не ще и дума да чуе за такъв живот на „ленивец“, както сам казва. Преди вашето пристигане по-честичко идваше тук. Но сега знае, че сте при мен. И може за малко да ме изостави.

Мод се усмихва. После усмивката й изчезва, когато поглежда към Кей. Кей, чието щастие я прави още по-красива. Нейните очи, като прозрачна планинска вода. Танцуващата й фигура. Лъскавите й коси. Тези коси, които първия ден в колата Люис наблюдаваше така странно.

Но и сега, когато идва в Грийн Хаус, Люис винаги изглежда странен. Говори малко. Настанява се до тях на терасата. Или ако е вечер, ги придружава в малкия салон. Но се отдръпва, отдалечава се от светлината. Остава в тъмното, забулен в сянката. Не говори. Наблюдава ги. Единствено трепкащото пламъче от цигарата доказва, че той не спи. Не се вижда изражението на очите му. Все едно, че се вглъбява в себе си. Все едно, че някакво бреме го е налегнало.

Мод Морган продължава да наблюдава Кей. Тя плете. Усмихва се. За какво ли мисли? Тогава Мод извръща глава и затваря очи. Започва на свой ред да размишлява. И въздиша дълбоко.

Една вечер Мод вдига глава. Оставя на колене списанието, което е прелиствала.

— Нищо ли не чухте, Кей?

— Не.

— Странно. Стори ми се, че… Дали Нан се е сетила да прибере Ники и Беки? Трябваше да я попитаме… Стори ми се, че чух Беки.

С един скок Кей се изправя.

— Не се притеснявайте. Ще изтичам да видя в градината. Бързо ще се върна.

Тя вече е до вратата. Не чува Мод Морган, която вика след нея.

— Кей! Вземете джобно фенерче. И запалете електрическите лампи.

Нощта не е чак толкова непрогледна. Луната като че ли се опитва да пробие през облаците и вятъра. Отвсякъде розите пръскат своите омайни благоухания. И във въздуха сякаш се носи някакво опиянение.

Моравата изглежда опустяла. Пауните ги няма. Както всяка вечер, Нан вероятно ги е прибрала. Все пак, преди да се върне при Мод, Кей решава да се увери в това. Да отиде малко по-нататък, на самата морава. Близо до гаража тя различава контурите на храстите чимшир. Те са гордостта на Гюс — градинаря. Хубаво е. Леко, спокойно и волно. И тя тича. На завоя на алеята се подхлъзва по чакъла и залита. Сподавя вика си. Препъва се в нещо. Или в някой.

— Хей, кой е? Какво става? Накъде сте се затичала така?

Това е Люис. Гласът на Люис. Ръцете му, които я подкрепят и я привличат. Но какво прави той тук? От колко време е в Грийн Хаус? Не бяха го чули да пристига. Освен ако той самият не е пробудил вниманието на Мод.

— Накъде се бяхте затичала, Кей?

Той не я е пуснал от прегръдките си. Тя все още продължава да е до силните му гърди. Чувства топлината им през леката риза. И онази миризма, съвсем специфична за Люис. На тютюн, на мъжки парфюм, примесени с мириса на неговата кожа. Кей се обърква. Започва да мънка:

— Ники… и Беки… Майка ви… Някакъв шум… — диша учестено. Като че ли е останала без дъх. Допълва: — Явно сте бил вие… с Беси.

Той нищо не отговаря. Тя търси други думи, за да допълни. Като че ли на всяка цена трябва да говори. Още. И бързо. Да излива думи между тях. Да създава някаква маска. Защита. Но тя мълчи. И трепери.

Защо продължава нищо да не й казва? Тя повдига глава. Сърцето й бие. Толкова силно. Струва й се, че чак той ще го чуе. Но дали има нужда да го чува? Неочаквано тя се изпълва със сигурност, че той е доловил нейното объркване. И това объркване той го разбира… Мургавото му лице се приближава към нейното. Съвсем отблизо тя вижда светещите му зеници. Очите му са широко отворени в нощта. Като дълбок кладенец от меко кадифе. В който тя потъва. В който вече не знае какво е. Нито коя е. И вече нищо друго не съществува за нея, освен тези очи, тези горещи устни, които пламенно се преливат в нейните. Настойчиви. И изключително жизнени. Почти болезнено. И гласът му. Дрезгав. Насечен.

— Кей… Кей…

Неочаквано той се отдръпва. За щастие, все още я държи. Иначе тя ще падне. Върху притворените си клепачи, върху изуменото си лице — бледо, унесено — върху устните си, които все още треперят, тя чувства тежестта на неговия поглед. Той отново повтаря:

— Кей… О, Господи!

След което я пуска. Докато се вкопчва в най-близкия храст чимшир, тя го чува как се отдалечава. Отваря очи. Вече не го вижда. Боли я. Защо? Защо той си е тръгнал така, без нищо да каже? Няма сили, за да извика след него. С широко разтворени очи в нощта, тя се опитва да види. Тръгна си като луд. Къде отива? Чува мотора на Беси, който ръмжи. Бързо превключване на скоростите. Гумите, които изсвистяват по алеята.

Той тръгва отново. Защо? Какво е направила?

Тя остава на мястото си. Без да го осъзнава, търка бузите си. Мокри от сълзи. Всичко в нея се е сгромолясало. И в същото време — радостта. Кой — баща й или майка й — беше казал, че точно това е любовта. Двете струни на лирата. Страдание и радост. И тя изведнъж разбира, че обича Люис. С цялата своя душа. Обича го до смърт.

Не чува Мод, която се приближава. Не чува и неспокойния й въпрос:

— Какво става? Стори ми се, че чух Беси… Дали това не е бил Люис?

Тъй като Кей продължава да мълчи, Мод Морган нежно я обръща към себе си. За да може да я огледа по-добре. Но не казва нищо, виждайки развълнуваното й лице. Повежда я към къщата. Нежно. Бавно. Като че ли има работа с болен. Отвежда я до нейната стая. След което прошепва:

— Легнете си, дете мое. И спете. Утре всичко ще бъде по-добре.

Ала останала сама, Мод Морган не може да сдържи своята въздишка. Закрива лицето си с треперещи ръце.

— Това трябваше да се случи — прошепва тя. — Знаех си. Ох, ако можех поне нещо да направя. Но какво може да се направи против съдбата?

[1] камея — скъпоценен камък с изпъкнала, изваяна фигура в него. Б.пр. ↑

IV

Да спи? Кей знае много добре, че няма да може да заспи. На устните й все още е тази целувка. Тази целувка, която е измъкнала душата й. Нейното сърце. Която я е превърнала в слабост. И нежност. И в пламък. И в главозамайване. Люис, защо си тръгнахте? Какво ви направих? Защо бе тогава тази целувка, след като трябваше да избягате?

Тя отново излиза и се връща на мястото. Тихомълком. Потайно. Дълго върви край моравата, за да се успокои, после сяда на каменната пейка. Точно срещу храстите червени рози. Колко време е седяла така? Не знае. Изведнъж дочува мъркането на колата. Стъпки по чакъла. Които се приближават. С един скок тя се изправя. Бялата й нощница се очертава на тъмния фон на хълмовете. В шепота й има въздишка:

— Люис…

Той рязко спира. Не казва нищо.

— Защо си тръгнахте? Преди малко? Какво ви направих?

Трудно различава гласа му, който трепери.

— Какво ми направихте ли? Ох, любов моя… Аз съм виновен. Само ако знаехте…

От вълнение тя отново се отпуска на пейката. Без да може да разбере, развълнувана от този глас. И неочаквано ръцете й се увиват около кръста му. С цялата своя нежност — топла и нежна. Главата му натежава върху нейната шия. Неговото мургаво лице.

— Простете ми, Кей… Трябваше да разбера, че ще стане така. Да замина. Да замина далеко от вас. Но не можах да го направя. Беше по-силно от мен.

— Люис…

— Веднага ви обикнах. Обичам ви… Обичам ви… А не го заслужавам.

Той се отдръпва далече от нейното рамо. Далече от ръцете, които го милват. Далече от така близкото изкушение на нейните устни. Тя простенва.

— Люис! Защо?

— Защото нямам това право. Ще ви причиня болка, скъпа моя. Сега, когато вие сте всичко за мен. Едно удивително щастие. Което никога не съм мислил, че е възможно. И което трябва да отблъсна.

Тя се изправя. Има някаква решителност в нея. Спокойствие, на което се учудва. Тръгва към него. С твърд глас настоява.

— Защо, Люис? Защо ме отблъсквате? Кажете…

Тишина. Мълчание. Мъчителни и болезнени. В които сърцето започва да бие. Най-сетне, отчаян, той признава:

— Аз съм женен, Кей.

Женен! Сякаш думата с мъка прониква в нея. Докато най-накрая тя болезнено осъзнава. В момента, в който той обяснява:

— Беше грешка. Мисля, че никога не съм я обичал. Тя е красива. И фатална жена. И коварна. Мислех, че обичам личността, която тя представи пред мен. Бях млад. А тя искаше да живее от парите ми, искаше да се ползва от моето богатство. Веднага след сватбата тя повече не се насилваше да преиграва. Показа се такава, каквато беше. За мен това бе крах. Но твърде късно. Имахме най-много един месец съвместен живот.

За миг той млъква. После се приближава до неподвижната фигура. Появил се е вятър. Който увива копринената нощница около краката на Кей. Играе си с косите й. На вълни се плъзва по кожата й, която се вледенява. Но тя не чувства студа. Чувства само своята болка. И тази на другия.

— Когато ви видях, Кей, всичко се преобърна. И всичко изникна от пясъците. Аз отново повярвах в красотата. В добротата. В любовта и нежността на жената. Но твърде късно. Защото тя никога няма да се разведе. Пази се от такива неща. Единствено парите ми я интересуват. И иска да вземе максимума от тях. Не трябваше да правя така тази вечер. Загубих разсъдък. Но ви почувствах до себе си. След толкова дни съпротива от моя страна. Беше прекалено. Не трябваше никога да разбирате… трябва да ме забравите. Да виждате в мен само приятел.

— Знаете много добре, че това е невъзможно.

— Какво ще правим?

— Но аз ви моля, Люис, идвайте в Грийн Хаус. Както обикновено. Мод не трябва да страда заради вашето отсъствие. Не ме лишавайте от възможността да ви виждам. Нищо не трябва да се променя, освен…

Гласът на Кей се пречупва. Но тя смело продължава:

— Освен, ако не говорим повече за тази вечер.

Да не говорят. Да. Но тези погледи, които си разменят? Тази тишина, натежала от думи? Подпухналите от безсъние очи на Мод? Може ли всичко това да продължи?

И точно по това време, няколко дена по-късно…

Мод и Кей бяха в хола, готвеха се да излязат в парка. Неочаквано се чува продължително изсвирване на клаксон. Като предупреждение. Гуми на автомобил, които изсвистяват. Луксозна кола. Кремава на цвят. С блестящи никелирани калници. Спира точно пред каменното стълбище. Една жена слиза от нея. Бавно, без да бърза. И лицето на Мод, точно в този момент. Става мъртвешки бледо. Като че ли в него угасва животът. Кей започва да се безпокои.

— Какво ви е? Сърцето ли?

Но Мод не я чува. Ужасена шепти:

— Господи! Лидия…

Кей отстъпва назад. Мод остава застинала. Пристигналата жена се изкачва от стъпалата към терасата. Много е красива. И изпълнена с увереност. Сивите й очи са от лед.

— Как си, Мод? — пита небрежно.

Мод не прави никакво движение, за да я посрещне.

— Какво правите тук?

Лидия леко поклаща глава. Очарована, Кей проследява мекото поклащане на черните й коси. Които се разлюляват на вятъра. Като чилета коприна.

— Какво, нещо необикновено ли има? Не съм ли жена на Люис? — възкликва тя, като се засмива.

Кей бързо отстъпва. Бутнат, един стол пада. Зад нея. Блъсва се в масичката. Но тя не се сеща да го вдигне. Погледът на Лидия. Впил се е в нея. Заинтригуван. А после става ироничен. Злобен. И не се отвръща от Кей, докато Мод не проговаря.

— Имахме споразумение. Платих ви, за да си отидете. И да ни оставите на спокойствие. Трябва да спазвате това споразумение. Платих ви много скъпо. Може би прекалено скъпо.

Вниманието на Лидия се отклонява от Кей. Прозява се с подчертана неучтивост и неуважение.

— Ще обсъдим това по-късно. В момента съм гладна. Искам да се изкъпя. И да поспя. Извикайте Нан.

Мод явно си дава сметка за своята безпомощност. Стиска зъби. Звъни.

— Къде е Люис?

— Работи. Не знаехте ли?

— Но да. Но да. Отлично! Има право. Винаги е добре да се вземат пари.

Докато Нан прибира багажа с помощта на своя съпруг, погледът на Лидия отново се връща на Кей. Тя вади от чантичката си табакера. Златото, допълнено с инкрустирани скъпоценни камъни, проблясва между пръстите й.

— Има новости — казва тя, палейки цигара. — Кое е това момиче? Къде го намерихте?

— Госпожица Ферер ми прави компания — живо отговаря Мод. — Тя е моя приятелка. Моля ви да го запомните.

Лидия смръщва вежди. Изпуска във въздуха кълбенца дим.

— Не е чак толкова лоша! — присмива се. — Люис навярно се възползва по мъничко, така ли?

Кей потръпва, сякаш другата я е ударила. Докато Лидия се отдалечава, следвайки Нан, Мод избухва.

— Връща се отново и отново. И всичко ще започне отначало. Пак подготвя някоя гадост! Сигурна съм в това. Тя е истински демон! Бедният Люис…

— Той я е обичал.

— Мислел, е, че я обича. Твърде за кратко. Тя нищо не струва. Способна е на всичко. След като пак е дошла, значи има неизплатени сметки за оправяне. И пак аз ще плащам. За да ни остави на спокойствие, за да я отдалеча от нас. А си мислех, че последния път съм успяла. Сумата беше значителна. Но явно е била недостатъчна.

Изтощена, Мод сяда на високия стол. Обляга глава на възглавничката.

— Тя съвсем е пропаднала — допълва. — Мъжете. Хазартът. Алкохолът. И парите — повече от всичко друго — гънка на огорчение присвива устните й. Боязън се прокрадва в очите й. — Трябва да се пазите от нея, дете мое — шепти съвсем тихо.

За няколко дена Грийн Хаус се превръща в ад. Идването на Лидия е променило всичко. Сякаш се е извил бурен вятър над имението. Прислугата е останала без сили. Мод, чието лице хлътва още повече от притеснение, едва се придвижва от стаята си, където се храни, до градината. Люис рядко се появява. Кей избягва Лидия. Свекърва й правилно е предвидила. Макар че е уредила и последните й разходи, Лидия се застоява. Какво иска? Какво търси?

Мъчително безпокойство завладява сърцето на Кей. В известен смисъл, както преди. Тогава, когато предчувстваше, че нещо лошо щеше да се случи.

В близкия град Лидия прави скандал след скандал. Почти всяка вечер се връща в необичайни часове. Буди всички. И почти през по-голямата част от времето е пияна. С изумление, породено от отвращението, което тази жена предизвиква у нея, Кей наблюдава високия, криволичещ силует. Екстравагантните й дрехи, които подчертават нейната красота, злобният й смях, ледените й очи. И усеща тази могъща, привлекателна сила, която тя излъчва. Въпреки всичко, усеща, че Лидия я мрази, защото Кей също е красива. И по-млада. А Лидия има вкус към унищожението.

Една нощ Кей се пробужда. В стаята й се носи миризмата на някакъв парфюм. В тъмнината някаква пламтяща точка се премества. Цигара. С едно движение Кей сяда в леглото.

— Кой е?

— Питах се, далите се събудите — смее се Лидия. — Отне ви доста време. Макар че вдигнах много шум. Ех, тази спокойна съвест у хората…

Кей натиска електрическия ключ. Светлината бликва в стаята. Обгръща тялото на Лидия, облечено в алена прилепнала рокля. Нейните тъмни коси. Заплашителната й усмивка. Тежките златни верижки, които се полюляват от врата й до кръста.

— Какво искате от мен?

— Виж ти? Гласът ви не звучи както обикновено. Значи малкото котенце имало и нокти?

Тя се навежда към Кей. Натрапващата се миризма на парфюма, тази от цигарата и тежкият, неприятен дъх на алкохола. Да си върви! Какво иска от нея? Но тя не казва нищо. Чака. Наистина, трябва да й обясни причината за посещението си в такъв час. Лидия не бърза. Продължава да пуши. Най-накрая смачква цигарата в една чашка на нощната масичка. Приближава се до леглото със замъглени очи, залита. Пияна е. Но се оправя, успява да се задържи. Челюстите й се присвиват. Протяга пръст към Кей, пръст, лакиран в кървавочервено.

— Вижте какво, моето момиче — заплашва тя, — ще се наложи да изчезнете оттук. И то най-късно утре.

— Моля?

— Разбрахте ме добре. Не мога повече да ви понасям в тази къща. Не ми харесвате.

Кей се вцепенява.

— Аз нямам нищо общо с вас. Единствено Мод може да ми заповядва.

— Мод е глупачка. Но не и аз. Не искам повече да ви виждам. Вие се харесвате прекалено на Люис. Утре заминавате.

— Не мисля, че ще стане така. Не разчитайте на това — твърдо заявява Кей.

Лидия се изпъва като котка. С необичайно внимание се вглежда в нея. Все едно, че Кей е някакво странно животно.

— Ако не ми се подчините, ще съжалявате за това.

През присвитите й клепачи погледът пронизва. Въздухът като че ли вибрира, докато те се нападат една друга с погледи.

— Толкова по-зле за вас — процежда през зъби Лидия.

С танцуващи стъпки тя се отправя към вратата. Блъсва се в рамката, излиза, вратата хлопва след нея. Смехът й все още като че ли кънти в стаята. Кей трепери. Държала се е достойно. Но се страхува. Какво ли може да измисли тази жена? Мод бе казала, че е способна на всичко.

Тя още продължава да мисли върху това и на другия ден, когато се връща от града с колелото, което е взела от Нан. От аптеката, в която купуваше лекарства за Мод, беше видяла Лидия да минава с колата, летяща с пълна скорост. С развяващи се на вятъра коси, с усмивка на устните. Толкова жизнена в слънчевия ден. Кей въздиша. Беше толкова щастлива в последно време. Всичко пред нея се проясняваше. И тази жена, тази жена, която бе причинила толкова мъка на Люис…

Тя вече е стигнала съвсем близо до имението, когато чува мотора на някаква кола. В страничното огледалце я разпознава. Това е колата на Лидия. Която се носи с огромна скорост. И която се насочва право към нея. Но тя ще я убие!

Велосипедът губи равновесие. Кей пада, велосипедът пада до нея. Във въздуха едно колело се върти като полудяло. Със затворени очи, свила се в себе си, Кей призовава на помощ боговете. Колата вече е налетяла върху нея! Но с непоносим вой на спирачки изведнъж се заковава на място. На няколко сантиметра от Кей!

Лидия изключва мотора. Слиза. Подигравателно се усмихва.

— Е, какво, разбрахме ли се? Следващия път няма да спра!

Някакъв вик я кара да се обърне.

— Кей! Кей! Нищо ли ви няма? Разбира се, това е… Господи! Колко се уплаших! Бях на първия етаж. Видях. Но докато сляза…

Той й помага да се подпре на едно дърво.

— Мръсница! — прогърмява, обръщайки се към Лидия.

Люис е пристигнал тичешком. Как е успял да разбере? Помага на Кей да се изправи. Тя силно е пребледняла.

Лидия извръща от Кей изпепеляващия си поглед. Повдига рамене. Остава безразлична пред този негов силен гняв.

— Много шум за нищо. Способна съм да спра с точност до един сантиметър. И бих могла да карам колата с една ръка.

— Но вие можехте да премажете Кей!

— Може би ще го направя… следващия път.

Люис повече не може да се владее. Сграбчва я за раменете. Разтърсва я като парцалена кукла. Думите, с които я засипва, са остри като стрели.

— Престанете, Люис. За какво се гневите толкова? Вие няма да ме убиете, неспособен сте на това и го знаете. Както знаете, че не можете нищо да направите срещу мен.

Той я отблъсква със сила и се отдалечава, стиснал юмруци.

— Опитайте се, само се опитате още един път да докоснете Кей и ще видите!

Тя се изсмива. Нахвърля се дръзко в отговор. Както изглежда, ситуацията безкрайно много я забавлява. Дотолкова, че направо би се размъркала като котка. Но в нея, напротив, има нещо от пантерата.

— Недейте така, че ще се уплаша — иронизира. — Сега съм сигурна в онова, в което се съмнявах. Вие ще направите всичко, каквото поискам. Заради нея.

Погледът на Люис е изпълнен с погнуса. И с омраза.

— Какво искате да кажете?! Какво ново сте замислила? Колко чаши изпихте? Воните на алкохол! Вие сте пияна, за кой ли път!

Тя повдига рамене, с внезапно движение на главата отхвърля назад косите си. После пали цигара. Ръцете й треперят и успява едва от втория път. Но не загубва нищо от своята увереност. Нито от своята самонадеяност.

— Може би съм пияна, Люис, но чуйте добре какво ще ви кажа: онази нощ играх на рулетката. И загубих. Нуждая се от пари. От много пари. Имам някои планове…

Люис й обръща гръб, готов да си тръгне.

— Не разчитайте на това! Свършено е, край! Повече нищо няма да ви дам. И ще направя всичко, за да получа развод.

Тя се разсмива — смях, който става дрезгав. И който лази по нервите.

— Много забавно! Не се правете на глупак, Люис! Нищо не можете да направите. Забравихте ли за вашите религиозни убеждения? Или за тези на госпожа майка ви? Скъпата Мод, та тя ще умре, ако решите да направите нещо такова.

— Убежденията на майка ми няма да стигнат дотам, че да ми откаже тази раздяла, която е станала неизбежна. Църквата не одобрява единствено повторния брак.

Свирепият поглед на Лидия се обръща към Кей.

— А това вече засяга вас… По-добре да не се развеждате, мой мили Люис… Защото след това ще дойде изкушението и повторният брак ще последва. А Мод няма да може да понесе това. Да, виждам, вие ме мразите, Люис. Но забравил ли сте, че едно време ме обичахте?

С леден, рязък тон той й възразява:

— Никога не съм ви обичал. Само си мислех, че е така.

Люис се обръща, отива до Кей и хващайки я подръка, я привлича към себе си.

— Да се прибираме, Кей.

— Не!

Викът на Лидия прокънтява толкова силен, че пряко волята си, Люис се обръща. Лидия го гледа — жестоко усмихната, разтворила крака, за да запази равновесие.

— Чуйте, преди да тръгнете, Люис. Ако предприемете нещо против мен, каквото и да е — развод или нещо друго — ако не направите, каквото поискам, всичко, каквото поискам…

Тя прави пауза, хвърля цигарата надалеко. Затваря очи. Погледът й се плъзга през дългите мигли и изшептява с тих глас, който става още по-заплашителен:

— Ако направите нещо… Чувал ли сте за имението Хаскъм, Люис?

Той се вцепенява.

Тя процежда думите си, изговаря ги бавно, сякаш иска да изцеди от тях цялата им отрова. Сякаш иска да им се наслади.

— Там живеят хора, които биха се заинтересували от съдбата на това момиче… За мен ще бъде удоволствие да ги уведомя за нейното отлично здраве.

Качва се в колата, чакаща с отворена врата. Потегля изключително бързо — автомобилът се разтреперва, потъва в облаци прах.

Кей е сломена. Вкопчва се в ръкава на Люис. Сякаш е единствената опорна точка в този полудял свят. Хаскъм! Как тази жена е могла да узнае?…

— Кой й е казал? — с мъка произнася.

За миг Люис остава застинал. А после започва да ругае през зъби.

— Ще намеря начин! Ще я съкруша! Не мога повече да понасям това положение! Достатъчно злини направи! Трябва да има някакъв начин!

Мълчание. След което Кей съвсем тихичко отронва:

— Да. Има нещо, което може да се направи.

Без да разбира, той я поглежда. Тогава тя допълва:

— Ще се махна оттук. Ще отида далече. Още утре. Не искам да ви изнудва заради мен. Да ви принуждава да отстъпите, заради мен!

Тя се изплъзва от ръцете му, които се опитват да я задържат. Залитайки, тичешком се отдалечава. Тича към къщата, към убежището. Блъсната, гумата на велосипеда, който още е на земята, започва да се върти. Върти се, все едно че се е главозамаяла. Люис е протегнал ръка. Сякаш се е опитал да задържи Кей. После я отпуска. Бавно. И дълго време остава неподвижен, преди да тръгне по алеята към Грийн Хаус.

На прага го посреща Мод Морган.

— Къде беше?

Тя не слуша отговора му.

Очите й са неспокойни. Вълнува се. Люис забелязва това.

— Какво става, мамо? — отпаднала, тя навежда глава.

— Не разбирам какво става. Вчера Морган изчезна. А днес е невъзможно да намеря Ники и Беки.

Люис има други грижи. Прави усилие, за да отговори.

— Няма защо толкова да се безпокоиш. Котката се е заиграла някъде. А колкото до пауните…

— А-а! Виждаш ли? Ти също не можеш да откриеш причината! Да оставим Морган, макар че няма навик да прави такива работи. Но за пауните, не, не мога да повярвам, че някъде са изчезнали!

— Всъщност, всичко е много по-просто. Скрили са се някъде. Не сте ги търсили хубаво.

Ала Мод не е убедена.

— Може би…

И тъй като синът й се отдалечава, отново го вика.

— Къде отиваш?

— В моя кабинет. Имам да оправя някои сметки.

Тя проследява с очи фигурата му. Струва й се, че е отслабнал. Подтикната от нещо, пак се отправя към него. Отново го вика. Той се колебае, преди да се обърне. Когато го прави, тя забелязва, че лицето му е изпито, много уморено. Заради грижите и тревогите около животните, преди не му е обърнала внимание. Какво му е? И си спомня.

— Люис, защо преди малко изскочи така, на бегом?

Той я наблюдава внимателно. Може ли да й го каже, да сподели с нея? Страхува се да не я разтревожи. И все пак, по какъв начин ще успее да скрие от нея? А ако Кей наистина трябва да замине? При тази мисъл стиска зъби. Лицето му става жестоко и неочаквано грубо. И Мод е сигурна, че нещо не е наред.

— Ела — казва му. Едва влезли в салона, тя се обръща към него. — Разказвай!

Той се опитва да се измъкне.

— Да разказвам, за какво? Мамо, имам работа, сега не е най-подходящият момент за разговори.

— Люис. Познавам те. Отгледала съм те от малък. Нещо се е случило. Нещо, което ти създава нови неприятности. Слушам те.

Той отстъпва. Сяда на облегалката на един от фотьойлите. Разказва й какво е видял през прозореца. Тичането му към пътя. Колата. Лидия. И Кей, повалена на земята.

— За малко щях да пристигна твърде късно… — завършва.

Само при мисълта за това очите му се затварят, лицето му леко пребледнява.

— Разбираш ли, мамо? Ако тя наистина беше поискала, с Кей щеше да е свършено. И че спря така — в последния момент — това е направо чудо.

Мод Морган мълчи. Лицето й е изпълнено с огорчение.

— Тази негодница… — прошепва накрая. — А аз си мислех, че с парите, които й дадох, ще можем да се избавим от нея.

Люис внезапно се накланя напред.

— Какво каза? Давала си й пари? Мамо, но това е лудост! Това с нищо няма да помогне! Тя винаги ще иска и пак ще иска. То е все едно и също да отстъпиш един път на шантажист!

— А виждаш ли някакво друго решение? Не трябваше ли поне да се опита? Ти самият как ще постъпиш? Ще й дадеш ли тези пари, които ти иска?

Той мълчи, вперил поглед в земята. Тя настоява.

— Какво ще направиш? С всичките тези нейни заплахи, които се носят из въздуха?…

Люис повдига глава. Погледите им се срещат и дълго време остават впити един в друг.

— Питам се, дали наистина ще се осмели — казва най-сетне той. — Това какво ще й донесе?

— Ще причини зло. Както винаги.

— Онова, което тя цели, е Кей. Иска да я накара да замине от Грийн Хаус. Ако успее и Кей си отиде, няма да има нужда да донася на Бремон в Хаскъм.

— Не съм сигурна дали и при тези условия няма да го направи.

Ново мълчание. Изпълнено с размисъл.

— Ами ако й дам желаната от нея сума?

Мод обмисля. Нервно мачка колана на роклята си.

— Това само ще забави нещата.

— Права си, мамо. Ако Кей не беше толкова млада, нищо нямаше да рискува. Но сега, ако Бремон я открие, може да я принуди да се върне там.

— Да. Той е нейният законен настойник.

С един скок Люис се изправя. Юмрукът му се стоварва на масата пред него. Вазата с цветя се разклаща. Ръката на Мод я задържа точно навреме.

— Това е немислимо! Не мога да оставя нещата така! Не искам тя да заминава! Къде ще отиде сама? Та тя е съвсем беззащитна! Тя е твърде слаба. Тя има нужда от нас!

— И ние от нея!

Люис успява да се овладее. Забелязва развълнуваната усмивка на Мод, нейните навлажнени очи. И неочаквано пада на колене пред нея. Както някога, когато е бил малък.

— Мамо, не мога да издържам повече! Аз я обичам!

— Знам, дете мое. Успокой се. Ще намерим някакво решение.

— Тя не трябва да заминава!

— Тя няма да замине.

Спокойният глас на Мод Морган. Люис бавно се изправя. Мръщи се. Но тя се усмихва.

— Тя няма да замине — повтаря. — Лидия ще си отиде.

— Как? Какво ще направиш?

— Все още не знам. Но ще намеря някакъв изход, Люис.

Той никога не я е виждал такава. Лицето й — твърдо, решително. И това странно спокойствие у нея.

— А после — допълва тя, — когато си отиде, ти съвсем законно ще се разделиш с нея.

— Ще се съгласиш ли на това?

— Дете мое… Не искам повече да те гледам как страдаш. Заради мене. Господ не може да иска това.

Люис я наблюдава. Сега ще й заговори. В този момент в хола се чуват викове. Като че ли има някаква блъсканица. Вълнение, с което нито Нан, нито нейният съпруг са ги свикнали. Защото наистина отекват крясъците на Нан и Стийв.

— Госпожо Морган! Госпожо Морган…

Мод иска да бъде строга. Но започва да се тревожи.

— Какво има?

Нан едва успява да отговори.

— Морган… и пауните, госпожо Морган!

— Какво? Какво са направили?

— Току-що ги намерихме.

Мод въздиша облекчено.

— Само това ли? Така ме изплашихте. Толкова по-добре, щом сте ги намерили. Но нямаше нужда да вдигате такъв шум само заради това.

Тя млъква. Нан свежда чело. Споглеждат се крадешком с мъжа си. Люис се намесва.

— Някакви пакости ли са направили? Не вярвам да е чак толкова сериозно. Говорете, говорете!

— Не, не е това! Работата е там, че…

Стийв се решава. Отмества леко жена си, прави една крачка напред. И съвсем ясно обяснява.

— Бедните животни не биха могли да направят каквито и да е пакости. Мъртви са!

Двоен вик посреща неговото разкритие.

— Мъртви?

— И трите? Как така? Сигурен ли сте в това?

— Повече от сигурен, господин Люис. Немалко време е минало, откакто са се вдървили. Някой ги е убил!

— И ако това не е наглост! — продължава Нан, успяла да си поеме дъх и да заговори с тон на възмутено дете. — Такива прекрасни животни! Човек да се чуди, кой им е пожелал злото!

Леденият глас на Люис я успокоява донякъде.

— Мъртви ли? Как са умрели? Къде ги намерихте?

— Морган беше захвърлена в едни храсти с премазана глава. А пауните бяха удушени, с извит врат. Наблъскани един върху друг в старите ясли на конюшнята. Ако едно перо не стърчеше от ъгъла, дълго време щяхме да ги търсим, докато ги открием, уверявам ви!

Със затворени очи Мод остава неподвижна на стола. Известно време се чуват само риданията на Нан, която, подсмърчайки, хълца.

— Добре, добре, Нан, успокойте се — казва накрая Люис. — Направете необходимото за клетите животни, Стийв. А след това ще трябва да укрепите клетката на пауните, да я разширите и да поставите допълнителни заключалки. Скоро ще имате две двойки пауни, вместо една. И друга котка, Нан.

Стийв кимва в знак на съгласие. Отвежда жена си, която повтаря.

— Защо точно тези клети животни? Бяха толкова красиви, защо точно тях?

След като те са си заминали, Люис се отпуска. Обляга се на прозореца.

— Безсмислено е да се питаме кой е, нали, мамо?

— Безсмислено е, наистина. Почеркът е ясен. Такава жестокост! Дело е на Лидия.

— Понякога се чудя, дали е нормална!

— Отдавна и аз си задавам този въпрос, момчето ми. При всичкия този изпит алкохол.

Люис се решава, отправя се към вратата.

— Вдига скандал и в града, по баровете, с някакъв русоляв тип, който, също като нея, обича да се налива.

— Слушай — казва Мод. — Не чакай повече. Утре трябва да отидеш и да се срещнеш с адвокат, да се посъветваш с него и да направиш каквото е необходимо.

Люис отговаря, с ръка върху дръжката на бравата.

— Ще го направя. Но първо ще отида да проверя, дали старият Майк няма да може да дойде и да остане тук за няколко дена. Като бивш полицай, сигурно има револвер. Често ме няма. Но докато Майк е тук, ще съм спокоен. Ако се наложи, той ще знае какво да направи.

Само за секунда очите на Мод се разширяват. Тя бързо се обръща настрани, за да скрие страха, появил се в тях.

— Може би си прав — отвръща с твърд глас. — Старият Майк наистина ми харесва.

Кей не слезе на вечеря. Помоли Нан да я извини. И да каже, че я боли глава. Тя не знаеше, че Мод и Люис са останали на първия етаж в малкия хол на Мод, където бяха решили да вземат лека закуска, до която всъщност едва се докоснаха. Трапезарията остана пуста. Лидия не се върна.

Прибирайки се в своята стая, Люис се спира за миг пред вратата на Кей. Вдига ръка. Сякаш иска да почука. Но ръката му отново се отпуска. Едва-едва докосвайки дървото. Все едно, че го гали. Не. Нищо няма да й казва. Няма да я безпокои. Тя трябва да спи. Впрочем, има ли смисъл? Ще бъде само мъчение. И за двамата. Мод ще й разкаже утре. Ще й каже, че трябва да остане. И ще й съобщи какво са решили.

Със съжаление Люис се отдалечава. Постепенно Грийн Хаус заспива в нощта. Или се прави, че спи. Защото твърде много грижи са налегнали Люис, Кей и Мод, за да могат наистина да си отдъхнат спокойно.

Колко ли е часът? Кей се върти в леглото. Отново сънува кошмар. Както и вчера. Пъшка едва доловимо. А после съвсем се пробужда. Не, това не е кошмар. Тя наистина е чула някакъв шум. Опипва около себе си. Търси върху шкафчето нощната лампа, натиска електрическия ключ. Светлината разкрива прозореца — широко отворен. Завесата се повдига на вълни, подухвана от вятъра. Във фотьойла е седнала жена. Поклаща крака си, обут в сребриста пантофка с инкрустирани по нея скъпоценни камъни. Кей проследява премигването на скъпоценните камъни и бликащите искрици от тях. След което промълвя със сподавен глас:

— Пак ли вие!

Поклащането на крака става по-бързо. Тих, подигравателен смях се разнася от предизвикателно начервените устни. Тогава, съвсем неочаквано, ярост обхваща Кей.

— Ама на вас това май ви е станало мания! Не ви ли стига, че се опитахте да ме прегазите през деня? Или трябва да идвате и да тровите нощите ми? От колко време сте тук? И кой ви позволи да отваряте този прозорец?

Отговорът, изречен със снизходителен и развеселен глас, разпалва още повече нейния гняв:

— Тук аз съм у дома си, моето момиче. И правя това, което ми харесва!

Кей скача от леглото.

— Вървете си!

Лидия не трепва. Нахалният й поглед оглежда внимателно Кей, следва извивките на нейното тяло под прозрачната нощница.

— Не е лошо — иронично подхвърля тя. — Винаги съм знаела, че Люис има добър вкус. Добре е направил, че се е възползвал. Но това повече няма да продължи.

Кей пренебрегва заплахата.

Прави една крачка към вратата, посочва я и казва с рязък тон:

— Вървете си!

— Не!

Кей чувства, че е останала без нерви. Почти изкрещява:

— Какво пак ви е хрумнало? Какво искате от мене? Казвайте бързо й си отивайте! Иначе ще викам…

— За да пристигне по-бързо рицарят на сърцето ви, така ли? Престанете да говорите глупости…

Тя се изправя лениво. Приближава се към Кей. В погледа й блести такава омраза, че въпреки волята си, Кей е принудена да отстъпи.

— Кога заминавате?

Кей повдига рамене. Усмихва се. И се опълчва. Откъде идва тази смелост, надигаща се у нея? От любовта й към Люис, може би…

— А-а, това ли било, това ли ви измъчвало?… Знайте, че ако ставаше въпрос само за мене, нямаше да се радвате толкова скоро. Познавам Хаскъм добре. И неговите обитатели. Знам какво ме чака, ако се върна отново там. Но аз съм способна да издържа. Сега вече съм достатъчно щастлива. Имам достатъчно спомени, които да ми вдъхват смелост.

Гледа право в изпълненото със злоба лице на Лидия.

— Но аз ще замина. Да, ще замина. Заради Люис. Защото той достатъчно страда заради вас. Не искам към неговата мъка да прибавям…

— Нещастната малка светица… — Лидия леко се олюлява.

Гъвкаво извива хълбоците си. Кей проследява с поглед това поклащане. И разбира защо някога Люис е бил изкушен. Лидия е все още красива. Макар че крайностите, в които изпада, вече са белязали очите й. Има нещо отпуснато и в чертите на лицето й. Ала тази сребриста рокля, прилепнала към тялото й като втора кожа. И тези изумруди, които проблясват зловещо на ушите и по врата й. И тази златна верига, инкрустирана със зелени смарагди, очертаваща талията й… Да, тя е красива като морска сирена. Но в нея има и всичко от една вещица.

Заинтригувана от това изучаване, което продължава в тишината и чиято тежест усеща, Лидия присвива клепачи.

— Какво ви става? — рязко запитва тя. — Никога ли не сте ме виждала?…

— Не…

Неочаквано, Кей на свой ред изпитва желание да нарани. Тя не може повече да понася тази омраза. Тази жена, която я преследва. Която тормози Мод и Люис със своята жестокост.

— Искате да разберете защо ви оглеждам така? — започва с едва забележима усмивка. — Ще ви кажа… Годините вече ви личат, Лидия. Не ви остава още много да се възползвате от красотата си.

Объркана, смутена, за миг Лидия я наблюдава втренчено. Кей продължава и гласът й става забързан, почти буен.

— Да. Вие вече сте стара! По лицето ви личат следите от разпуснатия ви живот, от всичкия изпит алкохол, от всичките ви безсънни нощи! Които прекарвате в пиянство, оргии и скандали! В компанията на плейбои още по-луди и от вас!

— Какво казахте?

Възклицанието на Лидия не може да спре Кей. Тя усеща, че е улучила право в целта. И вече отпуснала се, продължава да настоява, продължава да натиска по болното място.

— Казах, че сте почти луда, Лидия! И че ако продължавате така, старостта, която бързо ви завладява, ще прекарате сред стените на някоя клиника за психично болни.

— Млъкнете! Млъкнете!

— Да! В някоя психиатрична клиника!

Лидия надава яростен вик. С бързо, неочаквано движение, тя смъква колана си. И се нахвърля срещу Кей. В стиснатия й юмрук тежката верига се поклаща.

— Малка мръсница! Осмели се да повториш още веднъж това, което каза!

Изведнъж Кей изпитва страх. Но е по-силно от нея. Тя вдига глава. И извиква в лицето й:

— Да! Вие сте луда! Луда! Луда!

В същото време изтичва към вратата, отваря я. Зад нея Лидия удря. Веригата шиба раменете на Кей. Лидия се ожесточава, удря отново и отново. Завладяна от някаква демонична ярост, тя се втурва след Кей, която е излязла в коридора и започва да бяга, без да спира. Разчорлена, с изскочили от орбитите очи, Лидия не вижда нищо друго, освен това момиче пред себе си! Което се е осмелило да я унижи! И което тя иска да удря, да удря, докато, не умре!

Някаква врата се отваря. Кей се препъва. С обезумял от ужас вик пада върху килима в коридора. Чува се тържествуващият вой на Лидия. Вдигнатата й ръка, която държи тежката бронзова ваза, грабната от една ниша в стената…

И в момента, в който се готви да я стовари върху главата на Кей, една ръка стисва здраво китката й. Жестоко, силно. Два шамара изплющяват по бузите й.

— Лидия! Достатъчно! Да не би да искате да извикам психиатър? Или полиция — може би ще е по-удачно?!

Сякаш внезапно изчерпала всичките си сили, Лидия се олюлява. Превива гръб. Навежда глава и скришом се взира в лицето на Люис. Видял, че се е усмирила, той пуска китката й. Стенейки тихо, тя търка виолетовите следи, набраздили кожата й.

— Причинихте ми болка — започва да хленчи. — Ох, причинихте ми болка, Люис!

Той се стреми да прозре намеренията й. Изненадан от нейното поведение. Опитва се да я разбере. Подозиращ, без точно да знае, някаква измама. Каква е тази промяна у нея? Защо? Какви са тези нейни маниери на малко, наказано момиченце, което изведнъж е станало послушно и се оплаква? Познава я много добре. И се пази от нея.

Кей вече се е изправила. Мод, привлечена от шума, я хваща през кръста, насила я отдалечава чак в дъното на коридора и остават там — наблюдават Лидия, притиснати една до друга. От горния етаж се дочува шум. Нан и Стийв.

— Лидия, прибирайте се във вашата стая — нарежда Люис. — И бъдете готова утре сутринта. Не искам повече да ви виждам в тази къща. Вече е свършено.

Тя като че ли не го чува. Продължава да търка китката си. И продължава да говори с тих глас — странен и монотонен. Нан и Стийв престават да надничат през перилата. Прибират се в стаята си. Свикнали са със сцените на Лидия.

— Боли ме… ти ми причини болка, Люис…

Лицето на Люис Морган прилича на мрамор. Единствено очите му се движат напрегнато.

— Болката, която са ви причинили, единствено има значение, така ли? А онази, която вие причинявате, нищо ли не значи? Защо убихте Морган и пауните? Какво имахте против тях? Какво ви бяха направили?

Големите очи на Лидия търсят неговия поглед. И се замъгляват от влага.

— Ти ги обичаше, Люис.

— Какво?

Не може да разбере. Какво иска да каже? Какво пак замисля? Той мълчи. Гледа я, свъсил вежди. Тогава тя се хвърля към него. Вкопчва се в реверите на сакото му.

— Аз не искам да ги обичаш!

Объркан за миг, Люис се защитава. Изтръгва ръцете, пръстите, които, обзети от лудост, треперещи, се впиват в него.

— Оставете ме, Лидия.

Но тя скланя глава на гърдите му. Задушава се, обзета от необуздано вълнение.

— Люис, ти трябва да обичаш само мене! Само мене! Никого другиго! Люис, любов моя…

Той е успял да се откопчи от нея. Гледа я с презрение. С погнуса. И с някаква изненада. Устните му се втвърдяват. Прави усилие да се овладее.

— Каква е тази нова комедия? — прекъсва я. — Какво пак сте намислила?

— Комедия… Господи! Но аз те обичам, Люис! Аз те обичам!… Винаги съм те обичала… Именно заради теб направих всичко това… За да забравя… Защото не мога повече да живея без теб… И знам, че ти все още ме обичаш. Кажи го! Ти ме обичаш, нали? Ти винаги ще обичаш само мен!

В дъното, на коридора Кей и Морган се споглеждат. Очите на Мод са изпълнени с ужас. Лидия се е свлякла в краката на Люис. Притиска се към него, ръцете обгръщат краката му. И продължава да повтаря с пламенен глас:

— Кажи, че ме обичаш! Кажи го!

Той успява да я отблъсне. Далеко от себе си. И глухо, настойчиво се противопоставя.

— Млъкнете! Вие не знаете какво говорите! Вие сте пияна! Или сте луда?

— И ти ли? И ти ли ми казваш, че съм луда?

С един скок тя се е изправила. Спуска се разярена към него като вещица. Но веднага отстъпва. Пронизителният й смях се разнася.

— Луда ли? Ще видим, дали съм луда. Утре! Ще видиш на какво съм способна! Иска ти се да се отървеш от мен, нали? Но няма да успееш, драги! Никога! И ще те накарам да страдаш! А нея — твоята Кей — нея ще я убия! Ще видиш! Ще видиш!

Тя изтичва по коридора и с всички сили се спуска по стълбището. Като сребърно острие, около което проблясват черни пламъци.

Входната врата захлопва след нея. С оглушителен трясък, който отеква. В нощта бръмва мотор. Колата потегля с оглушителен гръм.

Те изчакват, докато всичко заглъхне. Докато тишината отново стане тишина. Докато спокойствието се възцари. Нежно. Като птица, която присвива безшумно крилете си. Въздишка на облекчение се изтръгва от гърдите на Мод.

— Господи! — стене тя. — Господи мили! Каква нощ само!…

Отгоре Нан подсмърча. Мъжът й се мъчи да я успокои, да я накара да млъкне. Но изпълнена с достойнство, осъзнаваща цената на взетото току-що от нея решение, тя се спуска.

— Ще ви направя чай. Ще добавя и бутилка коняк — заявява, минавайки край Люис — неподвижен и пребледнял. — Струва ми се, че всички имаме нужда.

Те я следват като автомати по стълбището. Все още, без да могат да проговорят. Ужасната сцена. След нея всички са останали смазани, капнали и без никакви сили — само с някакво чувство за погнуса на устните.

Тази нощ Кей плака. Така, както преди време в Хаскъм. Не трябваше да предизвиква Лидия. Че тя не е нормална, това е сигурно. А когато й го каза, предизвика тази сцена. От която всички пострадаха. Отново вижда красивото тяло на сирена, извиващо се в краката на Люис. И нещо друго, което тя си забранява, започва да се надига в нея. Прилича на ревност. Заради онова, което е било някога. И нещо като отвращение. Как, как е било възможно той да я е обичал? Как е могъл да мисли, че я обича? Дори и за един-единствен миг?

Какво ще стане с него сега? Какво ще стане с тях? Ами, ако въпреки всичко, един ден Лидия се опита да изпълни своите заплахи?…

Ала след своето заминаване, повече от когато и да било друг път, Лидия бе потърсила забрава в алкохола. Беше се наквасила като гъба. А след това се бе опиянила от скоростта…

И тогава, на един завой! Майсторството да управлява, което й изневерява… Колата, която се разбива в стените на някаква плевня. И пламъците, които избухват.

Рано сутринта докараха в Грийн Хаус онова, което бяха успели да намерят от нейното тяло.

V

Забулена в горещи изпарения, виолетовата ивица море около „Рапас“ видимо намалява. Все по-ясно отвъд се очертава назъбеният бряг с кафеникав пясък и неподвижно застинали палмови горички. Скоро ще се появи пристанището; пристанището на острова на края на света.

За кой ли път Перес се е появил. Разхожда се нагоре-надолу по палубата. От време на време погледът му се насочва към Кей. Тя не трепва, но свежда глава. Очите й са подпухнали. Навярно е спала лошо. Човек трябва да е свикнал с такава горещина. Трудно е да се понесе.

Подобие на усмивка разтяга лицето на метиса. Той не чувства потта, която се стича по слепоочията му, по целия му гръб. Размишлява. Обмисля. В очите му проблясва алчно желание. През стиснатите му устни долита тихо, приглушено изсвирване. Като че ли някаква натрапчива мисъл, някаква фиксидея, обзела го и преследваща го постоянно. Той отново си спомня за пътничката. За нейните потъмнели, позлатени от отблясъците на слънцето коси, разпилели се по раменете й. Спомня си за нейното развълнувано лице. В момент, в който тя си мисли, че е сама. До един разтворен куфар. И белите й ръце. Повдигнати нагоре, като че ли извършва жертвоприношение… Сеща се и за пръстите й, през които се изплъзват онези скъпоценни камъни, онова богатство, което като че ли тя презира. А през пръстите й изтича злато. Скъпоценности. Коя е в действителност тази жена?… Богата е. И красива. Мечтаната плячка.

Усмивката още повече разтяга лицето на метиса. Той прокарва ръце в косите си, с войнствен вид издава брадичка напред. Вече предвкусва своето удоволствие. Представя си лицето й. Когато се озове пред стената, която той ще издигне насреща й. Стена, която ще й е невъзможно да преодолее.

Сякаш се наслаждава на рядко лакомство. С бързо движение прокарва език по устните. Зареяни някъде напред, очите му блестят от удоволствие. Да… това е. Трябва на всяка цена да се срещне с Умберто. Колкото е възможно по-бързо. Преди още някой от пътниците да е стъпил на брега. Трябва да види Умберто.

Той обмисля още един миг със сключени вежди. Злобната усмивка не напуска лицето му. Усмивка, която не се предава в очите. Която Кей не може да види, без да потрепери. Перес подготвя и изглажда до крайност своето отмъщение. Още няколко мига, а после се отправя към мястото, където знае, че ще намери капитана. Не бърза. Разполага с време. Сега, когато вече е сигурен.

Капитан Даур се е успокоил. И въпреки това, не може да се овладее. Едва забележимо потръпва, когато на две педи от себе си забелязва мургавото лице на Перес. Измърморва нещо през зъби. Започва да дъвче лулата си. Прехвърля я от десния в левия ъгъл на устата. А после презрително се намръщва и повдига нос. Другият като че ли не забелязва това.

Кратко мълчание. След което морякът ръмжи неразбрано.

— Пак ли вие? Предполагам, че след като предпочитате моята компания, вместо да съзерцавате госпожа Морган, то не е единствено, защото ме намирате за красив. Или че сте дошъл да ми се любувате!

Очите на Перес отскачат от него. Обхващат за миг пътничката. И отново се връщат. Все едно, че метисът не е чул хапливите думи. И тогава лукаво пита:

— Мислите ли, че ще е възможно скоро да слезем на брега?

— Не знам… Така ми се струва.

Отговорът е сух. Няма почти никаква благост в него. Но не отчайва метиса. Той настоява.

— Все пак, капитане, нямате ли нещо предвид? Струва ми се, че пристанището е малко претоварено. Поне доколкото се вижда оттука… Може би ще мине повече от час, докато успеем да си пробием път. Има няколко индиански ладии. А вие знаете колко са флегматични островитяните. Отдръпват се от пътя само когато им скимне. Ще бъдете принуден да изчакате.

— Ще изчакаме — мърмори капитанът. — Имаме достатъчно време.

Метисът изпуска лека въздишка. Играе си с кърпичката. Внимателно обърсва слепоочията си. После старателно я сгъва и пъха в джоба си. Бавно.

— Не съм напълно съгласен с вас, капитане — възразява с онази фалшива кротост, която толкова дразни стария Годфри. — Не съм напълно съгласен с вас.

— Какво искате да кажете?

— Нямам време.

Погледите на двамата мъже се пресрещат. С някаква спотаена враждебност. По-възрастният се засмива. Подигравателно. Прикривайки се зад лулата си.

— Трябва, все пак, да промените мнението си. Както всички останали.

— Не мисля да правя така.

Челото на капитана се набраздява. Той изведнъж се заглежда в метиса с подозрение. И отмества фуражката си назад с тежката си, мазолеста ръка.

— А-ха, така значи. И какво смятате да направите? Ако ви е хрумнало да стигнете до брега с плуване, трябва само да ми го кажете. Държа да присъствам на зрелището. Не всеки ден може да се наблюдава такова нещо. Особено, ако се има предвид акулите, от които така гъмжат тия места, че направо вонят. Това ще е истинско спортно състезание. Моите поздравления!

Усмивката не напуска дебелите устни на Перес. Подигравката не може да стопи неговата увереност. Обезкуражен от липсата, на каквато и да е реакция, старият моряк присвива очи. После, подтикван от любопитство, се мъчи да разбере.

— Какво ви е хрумнало, сеньор? Трябва да ви предупредя! На борда аз командвам. И в качеството си на такъв ще се противопоставя на всяка неуместна прищявка. Дори ако тя има една-единствена цел — да унищожи вашето прекрасно тяло.

Тихо, подигравателно свистене се изплъзва от устните на младия островитянин. За първи път той поглежда своя съперник. Право в очите.

— Нужно е на всяка цена да сляза на сушата. Колкото е възможно по-бързо, капитане. Мисля, че няма да ми откажете. Искам да използвам спасителната лодка, онази, която се полюлява ей там… Струва ми се, че няма да ми откажете и компанията на един от вашите моряци. Само до пристанището. Човекът ще върне после лодката обратно, ако прецените, че ще е необходима на борда.

— Но…

— Тази лодка е толкова изкорубена и очукана. От толкова време не е използвана… Надявам се, че поне няма да почне да се пълни отвсякъде с вода.

Едва отърсил се от своята изненада, капитанът избухва.

— И дума да не става!

— Наистина ли?

Без да губи нито грам от своето спокойствие, Перес вади чекова книжка от джоба си. През присвитите клепачи очите му силно блестят.

— Колко?

Объркан, морякът внимателно впива поглед в него. Свива рамене.

— Вие сте луд. Ще ми плащате, за да… за да слезете на сушата?

Перес остава невъзмутим. Не отмества поглед от него. Повтаря:

— Колко? Цената няма значение. Повтарям — искам да сляза на сушата. Незабавно. Това, за което ви моля, е една съвсем дребна услуга. И си плащам за нея. Значи? Впрочем, вижте, оправете вие сам…

Той надрасква някаква цифра, слага дата, подписва се. Протяга чека към широката длан, която инстинктивно се разтваря.

— Как ви се струва, достатъчно ли е?

Капитанът внимателно се вглежда в чека. После прехвърля вниманието си на своя странен събеседник. Любопитство и подозрение се борят в погледа му. Защо този авантюрист предлага такава сума? Единствено за да стигне до сушата един час по-рано от другите? Не може да разбере. Настойчиво се мъчи да проникне в невъзмутимите черти на лицето, което вече може да види само в профил. Какво иска този човек? Какво е скроил? Колкото и да размишлява, все не може да намери отговор; решение, което да противопостави на това негово желание. Особено когато то е изразено в цифри… Също така съдържателни.

Поклаща глава. Нахлупва отново фуражката над очите. В края на краищата, след като на този Перес му харесва да пръска пари заради някакъв си негов каприз, той ще е пълен глупак, ако не се възползва от случая!

Дали другият бе почувствал, че събеседникът му отстъпва? Метисът се обръща…

— Е, какво става? Размислихте ли достатъчно, капитане? Съгласен ли сте? Ще ми дадете ли тази изкорубена лодка и един матрос?

Капитанът се колебае. Само за част от секундата. А после се примирява, отстъпва.

— Съгласен съм. Пригответе се. След пет минути вече ще гребете към острова. Но дяволите да ме вземат, ако мога да разбера, какво толкова ви привлича там!

Зениците на Перес престават да се прикриват зад завесата от тежки клепки — черни, гладки като сатен и проблясващи с онези пламъчета, които карат девиците от неговата страна да премаляват от нега. Но в момента тези огънчета блестят дяволито. Жестоко. От тяхната настойчивост на капитана му става зле. И той обръща гръб.

Когато се отправя към вътрешността на „Рапас“, за да даде някои наставления, струва му се, че все още чува отговора на метиса. Все едно, че думите се блъскат в дървените стени на тесния коридор. За да достигне отговора до него, увеличен до безкрайност.

— Това, капитане, си е моя работа. Съветвам ви да не се опитвате да разберете каква.

Малкото пристанище изгаря под слънцето. В края на дъсчения вълнолом е закотвено прастаро дървено корабче с един комин. Близо до един хангар, Кей току-що е подминала един негър, облечен в дрипи, нашарени дотолкова, сякаш светлината на петна се бе разляла по тях. С боси крака. Началникът, със сламена шапка, пробита и избеляла, седи неподвижен. Прилича на статуя с празни, без съдържание очи.

На няколко крачки от него — едно измършавяло куче. Което търси нещо за ядене в кофата за боклук, направена от стар бидон за бензин.

Първото впечатление от острова на края на света. Необикновено впечатление. Почти непривлекателно.

Кей с мъка преглъща. Поема тежко и бавно по прашния път, водещ към града. Покрай набързо издигнати бараки от дърво и кирпич. Които слънцето също изгаря. С натежала глава, вече останала съвсем без сили, тя се влачи. В ръцете й двата куфара я дърпат надолу с цялата си тежест, която й се струва удвоена.

Затваря очи. Олюлява се. Ще може ли да издържи този климат? Тази ужасна горещина? Тази атмосфера? Да… Човек към всичко привиква. И тя ще свикне с това. Трябва да го направи.

С бързо движение се изправя. Повдига брадичка, изпъва раменете си назад. И озадачена спира.

На няколко крачки от нея се е изпречил един мъж, внимателно я наблюдава. Не го е чула да се приближава. С бърз поглед тя го оглежда. И леко отстъпва. Защо този човек така изпитателно се е втренчил с толкова настойчив и пронизващ поглед? И почти… да, точно така е — почти подигравателен.

Прави се, че не го забелязва. Тръгва напред — една-две крачки. Тогава мъжът мълчаливо се измества. Присъствието му, точно по средата на пътя, й пречи да премине и да продължи. Кей се намръщва. Главата й високомерно, надменно се повдига.

— Сеньор, бихте ли ми направил място да мина? Ако обичате!

Разкрачил късите си крака, дебелият мъж продължава да стои неподвижно, не мръдва от мястото си. Усмихва се, усмивката му става все по-широка. Усмивка, в която няма никаква радост, никаква приветливост и която извива устните му наопаки, разкривайки прогнили, изкапали зъби.

— Вие идвате от „Рапас“, нали? — пита той.

Кей иска да мине, да продължи по-нататък. Но него това не го интересува. Той продължава да чака. За миг само Кей го оглежда. Сърцето й почва да бие. Неочаквано ударите стават все по-силни. В почти болезнен ритъм. И прекалено се учестяват.

— Да — отговаря тя.

Оглежда по-добре своя събеседник. Забелязва, че дрехите, които носи, приличат на униформа. Огромният му корем изпълва до пръсване риза, която навярно някога е била бяла. Но сега е сива от мръсотия. Коремът е изскочил над колана, стегнал панталона на кабалеро, извезан на места с потъмнели сребристи конци. Широко разтворените зеници на момичето се издигат до лицето, потънало в мазнини. Търсят някакво снизходително изражение в блясъка на малките, хлътнали очички.

— Какво искате от мене, сеньор?

Другият се захилва. Пъха ръце в джобовете си.

— Да ви помоля да ме последвате. Невъзможно е да ви оставя да се придвижвате сама.

Кей застива на място с пресъхнало гърло. Започва да се съмнява в себе си. Дали правилно е разбрала. Струва й се, че всичко това е било мираж, предизвикан от задушаващата горещина. Едва успява да отговори.

— Моля? Не ви разбрах добре. Какво искате да кажете?

— Че трябва да ви държа под око за известно време, прекрасна госпожо.

Кей се възмущава. Червена вълна залива бледото й лице, разлива се по врата й, чак до гърба.

— Но вие нямате право! Кажете ми, каква е причината? Какво съм направила?

Той не проронва и думичка. Тогава тя повишава глас. Започва почти да вика.

— Ще се оплача на властите. Аз съм англичанка. Вие нямате право да ме задържате просто така! Без никакви основателни причини!

Мъжът се поклаща на извитите си крака. С мръсен нокът започва да чопли зъбите си. Без да бърза. Запалва къса цигара, оглаждайки я със смешните си дебели пръсти. И флегматично отговаря:

— Свободна сте и можете да правите каквото поискате… Само че това вероятно ще ви отнеме време… Без да се има предвид…

Прави пауза. И заключава:

— Без да се има предвид крайния резултат… Ще бъде по-добре, ако нищо не предприемете и ме последвате.

Отчаяна, тя настървено се изправя пред него.

— Но в края на краищата, в какво ме упреквате? Ще ми кажете ли? Кой сте вие?

Той се изпъва. Поглежда я отвисоко. И надменно изпуска през зъби:

— Казвам се Умберто. Работя в митницата. От сигурен източник знам, че се опитвате да внесете контрабандно в тази страна бижута с голяма стойност.

Смаяна, тя се опитва да протестира:

— Но аз не знаех, че трябва да се декларира…

— Хайде, хайде! Липса на добра воля! Нас никога не могат да ни излъжат. Знаела сте го. Като начало, ще ме последвате в кабинета ми. И ще ми предадете тези бижута!

Болка свива прекрасното женско лице. С импулсивно движение Кей умоляващо протяга ръце. Към невъзмутимата фигура. И насмешливата физиономия.

— Не! Не! Само това не! Не трябва!… Ако знаехте! Викът й като че ли още повече развеселява дебелия мъж. За миг той се вглежда в нея. Мълчаливо. След което й прави знак да го последва.

— Безполезно е да протестирате. Изпаднала сте в неизгодно положение. Ще ми дадете тези бижута. А после, ще видим какво ще правим…

Той се завърта на късите си крака.

— Къде искате да ме отведете?

Обръща се към нея. С някаква жлъчна радост. Която сякаш е отправена към нейната красота, към нейния чар на жена. И думите му я зашлевяват право в лицето:

— В затвора! Ще ви е малко топличко там, естествено… Там не е като в удобните хотели, каквито навярно обичате. Слънцето постоянно жари. Но ще свикнете.

Отново тръгва. И продължава да мърмори през зъби:

— Аз също свиквам…

Кей го следва. С треперещи крака. Този нов удар на съдбата, който покосява нейните надежди още в самия зародиш. Възможно ли е това? Под широкополата сламена шапка, която не може добре да я предпази от пронизващите слънчеви лъчи, лицето й цялото е плувнало в пот. Край слепоочията, сякаш бисер, проблясващ на слънцето, се стича дребна капчица, следвана от още една. Продължава своя искрящ път чак до яката на роклята от бял плат. Но Кей сякаш не забелязва това. Двамата с офицера от митницата подминават седналия под хангара негър. Без той да наруши своята дълбока вглъбеност. Ала когато двамата вече са се скрили от погледа му, той се размърдва. Оглежда се наоколо. Поклаща глава. Като че ли се колебае. Все едно, че не може да се реши. Рови в дрипите си. Вади оттам плоска бутилка. Килва глава назад и поднася гърлото й до напуканите си устни. Докато пие, адамовата ябълка подскача нагоре-надолу под изпънатата кожа на шията му. Рязко престава да пие. Оставя шишето до себе си. Прокарва хилавата си ръка по лъсналото от пот чело, още един път се оглежда. Изчаква за миг. После, малко след това, започва пискливо, да свири на някаква флейта, която е измъкнал от шарените си дрехи — този негов неизчерпаем източник на приказни съкровища. Отмерва такта с поклащане на главата. Нещастен, безобиден човечец, потънал в своите мечтания…

Ала пет минути по-късно, едно момченце се появява край хангара. Промъква се в сенчестия ъгъл. Клекнал, негърът все още е там. Дали музиката на флейтата е привлякла момчето? Дали до такава степен то я обича? Но не… След още няколко такта инструментът спира своята песен… С приведени глави, шепнейки си един на друг така, че никой да не може да ги чуе, мъжът и момчето започват да си разменят странни послания…

Безучастна, неподозираща за тези събития, които навярно щяха да й се сторят незначителни и маловажни, Кей е застинала неподвижно. Повдигнала глава към прозорчето, което осветява тясната килия. Откакто този грубиян я задържа, след като й отне куфарите и я напъха тук, никаква мисъл не може да я завладее. Дълбока скръб се е напластила в душата й. Значи всичко е свършено. Преди още да е започнало. Какъв ужасен удар на съдбата! Защо? И откъде са разбрали, че има тези бижута? Освен ако…

Очите й се разширяват, но не трепват под заслепяващата светлина, промъкваща се през тясното прозорче. Вливат се в този блясък от нажежената пещ. Като че ли без да страдат от това. Гледат „отвътре“. И онова, което виждат, е едно мургаво, сякаш изпечено лице. С дебели устни. С черни очи. Прекалено лукави. Очи на одалиска[1], забулени от лъскави мигли и мазни клепачи.

Перес… Възможно ли е да е скроил всичкото това? И то само защото го е отблъснала? Защото не бе пожелала да търпи неговите оскърбителни ухажвания? Дали той е подготвил това долно отмъщение? Възможно ли е друг да я е предал по този отвратителен начин? Не, това би могъл да стори само някой от кораба. И кой друг, освен метиса, би се осмелил да го направи? Тя не бе разговаряла с никого. Никои не я познаваше. Освен стария капитан, който й бе засвидетелствал своята симпатия… Всъщност, какво й беше казал този моряк?

Всичко е една безкрайна умора. Кей прокарва ръка по горещото си чело. Влажна, трепереща ръка. Да си спомни… Господи мили! Как я боли главата… Той й бе, казал… Беше й говорил за Доминго! Но кой е Доминго? Да си спомни!

Кей въздиша. Намества се върху твърдото дървено легло, което е единствената мебелировка в килията й. Блуждаещият й поглед се спира на стоманените пръчки, поставени на прозорчето в горната част на вратата. Да издърпа, да свърже нишките на една памет, която й изневерява. Да търси, да намери? И внезапно дебелата завеса, която й пречи да си спомни, се разкъсва. Затваря очи, за да изникне сцената по-ярко в съзнанието й. Нощ е… Тя се разхожда по неравната палуба на корабчето, търсеща хладина, някакъв свеж полъх. Заради съня, който й убягва в каютата. И точно в този момент неочаквано се озовава лице в лице със стария капитан. Той измъква лулата от устата си. Поздравява я почтително. Неговите сиви очи, изпълнени с искрено възхищение, които се спират на нея. Тя се усмихва. Този човек й харесва. Неговото загоряло, нагънато от бръчки лице й изглежда почтено. Когато е близо до него, изпитва чувство за сигурност.

— Не сте могла да заспите, нали, госпожо Морган? Човек трябва да е свикнал с този климат. Дори и тогава е трудно. А на острова е още по-лошо. Трябва да знаете, че…

Той я поглежда. Поклаща глава. Размишлява.

„Защо такава жена — красива, очарователна като ангел — е поела съвсем сама риска на едно толкова дълго и мъчително пътуване, за да дойде в този затънтен край? На този остров, с това адско слънце? Защо идва тук? Какво търси?“ Но не изразява гласно мислите си. Само леко се обръща, като кашля. А след миг отново подхваща, с престорено спокоен глас:

— Елате тук, госпожо Морган. Май че ще подухне лек ветрец. Възползвайте се.

Тя послушно минава пред него. Заема мястото, което й е посочил… Тогава, съвсем неочаквано, усеща тежката му длан върху голата си ръка. Само за една секунда. После ръката му се отдръпва. Но усещането за изгаряща рана остава. Той казва с бърз глас, почти шепнещ:

— Госпожо Морган, извинете ме, ако се намесвам в неща, които не са моя работа. Но… но… не слизайте на сушата. Послушайте ме и ми повярвайте! Недейте да ходите там!

Тя разбира, че това е просто един приятелски съвет. Може би от съчувствието, което той изпитва към нея. Разбира и безпокойството му. Поклаща глава. Съвсем спокойно. И с тих глас произнася:

— Аз трябва да отида там, капитане!

Той дълго я наблюдава. С леки дръпвания смуче лулата си. После въздиша.

— Трябва да отидете… Питам се, какво ли една красива жена като вас може да търси на този остров с чумави… В крайна сметка… Във всеки случай, госпожо Морган, внимавайте! Пазете се от всичко. Това място е свърталище на най-долни инстинкти… Хубаво е, че Доминго…

Той рязко е престанал да говори. Хвърля леко обезпокоен поглед около себе си. Завладяна от любопитство, тя настоява, иска да разбере докрай мисълта му.

— Кой е Доминго?

Капитанът потупва парапета. С нервна ръка.

— Май не трябваше да ви говоря за него. Остарявам. Започвам да бръщолевя разни глупости. Но вече е много късно. Трябва да знаете, че Доминго е твърде потаен човек. Наумил си е всичко да промени на острова. Хората, нещата, законите. Нещо като рицар-авантюрист. Единствените закони, които признава, са неговите. Справедливостта — единствено неговата. И знае много добре как да я пази. Никой не знае кой е. Но започват да се плашат от него. Уви, май че се е нагърбил с непосилна задача. От много отдавна законните власти са престанали да се грижат, за какъвто и да е ред в този край на земята: Навярно са си затворили очите. Та трябваше този Доминго да се появи…

Замислена, Кей промълвя:

— Чувала съм да се говори за него.

Заинтригуван, капитанът се накланя към нея. Търси погледа й в тъмното.

— Вече? Значи славата му е стигнала толкова надалече? Невъзможно! Казвате го, но явно нещо бъркате. Да знаят за Доминго? Доминго — от острова на края на света?!

Гласът на Кей се огъва. Но колкото и да е развълнувана, капитанът не забелязва това.

— Да — повтаря тя. — Зная за Доминго.

— Тогава, госпожо Морган, трябва да знаете и това, че ако се озовете в опасност, той ще е единствената ви надежда. Човек може да моли за неговата справедливост и помощ, ако има основателно право за това. Ала в противен случай, той остава непреклонен. Непреклонен!

На свой ред гласът на стария човек заглъхва. Потъва в размисъл.

Кей не се и опитва да го извади от него. Малко след това, тя се прибира в каютата си. И вече не чувства мъчителната задушна горещина. Дали капитанът бе казал истината, като твърдеше: „Човек може да моли за неговата справедливост и помощ, само ако има основателно право за това…?“

Онази вечер очите на Кей блестяха като звезди. Но сега…

Сега тя се върти на твърдото легло. Ужасът от безизходната ситуация я стяга за гърлото. Колко време ще я държат затворена в тази тясна килия? Без въздух? Да, колко време?… И после, ако я пуснат, ще може ли да направи нещо без бижутата? Тя е луда! Луда! Луда! Защо бе настоявала толкова да предприеме това пътуване? Такъв безумен опит? Предварително обречен? Като че ли единствено желанието й можеше да преодолее препятствията!

Като че ли единствено силата на нейната огромна любов щеше да преобърне планините! Загубена някъде сред този остров. Люшкана в морето по време на буря. Какво да прави? На кого да се надява?

С някакво конвулсивно, инстинктивно движение, дошло от дъното на душата й, тя сключва длани. В търсене на единствената подкрепа, която би могла да очаква — от боговете! Пръстите й се преплитат трескаво. На безименния пръст на лявата ръка тя забелязва своята венчална халка. Не я е сваляла никога — от момента, в който Люис я сложи там. В деня на тяхната сватба. Една сълза се спуска през склопените й клепачи. Чак до тръпнещите й устни, които се изпълват с ридания.

В някакъв лайтмотив, остър и писклив, отвън флейтата отново подхваща своите жални мелодии. Неочаквано Кей потреперва. Тялото й се напряга. Кой свири така? И толкова близо до стените на нейната килия… В очакване на… — и тя не знае на какво. Родена от треската й, безумна надежда я кара да се надигне на лакът. Опитвайки се да различи едно любимо лице, изникнало от маранята… Но не. Не, Това е невъзможно. Тя го знае много добре. Това е просто онзи клет негър, криещ измършавялото си тяло под дрипите с цвета на пурпура и блясъка на слънцето.

Дълбока въздишка повдига гърдите й. Отново се отпуска назад. Разочарована. Главата все по-силно започва да я боли. Горещината става непоносима. Задушаваща. Тя жадно поглъща от тежкия, застоял въздух. Който като че ли се разреждах всяка измината минута.

Навън флейтата отронва още няколко звука. И още. За секунда те застиват в пространството. След което инструментът ненадейно секва.

С пулсиращи от треската слепоочия, със сплъстени лъскави кичури коси, полепнали по силно зачервените й бузи, Кей затваря очи. Смътно е доловила, точно толкова, колкото е необходимо, за да разбере връзката между тези слаби звуци и онези, които едно време се извисяваха съвсем близо до Грийн Хаус. Родени от флейтата на едно болно момиченце, живеещо в съседната ферма.

Флейтата свиреше в деня, когато Люис замина. След смъртта на Лидия. Замина за три дълги месеца. Време, в което къщата изглеждаше опустяла, безжизнена, лишена от неговото присъствие. Време, в което Кей се страхуваше — и тя самата не знаеше защо, — че е забравена, заради някоя по-красива и по-нежна от нея. Или че нещо друго го разделя от нея. Тогава, когато привидно вече нищо не ги разделяше. „Люис, колко дълги са часовете без теб!… Колко дълги са дните, разделящи ме от твоето завръщане“.

Тогава нежните звуци на флейтата също така се отронваха. Далечни. Почти нематериални. В деня, в който той се завърна.

Тя видя как високата му фигура се приближава по пътя край реката. Сърцето й подскочи. Искаше й се да се затича. Но се почувства възпряна от някаква необичайна срамежливост. Беше като че ли в някакъв сън. Някакво очарование. Магическо вълшебство. Най-сетне Кей бавно се бе отправила към него. Тя не можеше да знае, колко трогателна изглежда така. Разбра го по-късно, много по-късно, когато след техния брак, Люис й бе признал за изпитаното чувство в онзи момент, виждайки я да идва към него.

„Обляна в светлина, ти ми приличаше на огромно разцъфнало цвете. Бялата ти рокля се увиваше около теб, като венчелистчета. На високо вдигнатото ти лице беше изписано неизразимо очарование. Очите ти блестяха като звезди. А ти ме гледаше… Протягаше към мен ръцете си. Несъзнателно. Все едно, че ми даряваше нещо. Твоите прекрасни ръце, любов моя…“

Нейните ръце. Тя си спомня. Той нежно ги беше поел в своите. Беше ги обърнал. Без да престава да гледа пламенно нейното омайно лице, той бе потопил жарките си устни в нейните длани.

Кей се върти върху дървеното легло. Стене. Бавно, постепенно, пръстите й достигат челото. Отмахват косите, които са се спуснали там. Но движението застива. Ръката се поваля, дланта се полюлява във въздуха, като че ли изоставена в края на китката, сякаш е ръка на мъртвец. Ще погине ли тя в тази горещина? Не… Не, тя има все още своите спомени. Нейните скъпи спомени. За да ги извика, тя се връща назад във времето. Като че ли те са бистра изворна вода. Вода, с която да утоли своята жажда. „Люис, скъпи мой Люис! Защо не ми повярва? Защо тръгна така, без дори да поискаш да ме изслушаш?… Знаеш много добре, че аз те обичам, че без теб…“

Тя си спомня. Спомня си вечерта след тяхната сватба. Моментът, преди да тръгнат на сватбено пътешествие. Качва се в колата. Люис се извинява за момент. Забравил е нещо в своята стая. Тогава Мод се навежда през прозореца на автомобила, необикновено възбудена.

— Кей, дете мое, трябва да ви кажа…

Тя говори неразбрано, колебае се. После изведнъж се решава.

— Струва ми се, че знаете за това. Но мисля, че трябва да ви го повторя. Да ви кажа, че трябва да внимавате. Познавам добре Люис. Вас също познавам. Може би още преди вас двамата усетих силата, която ви подтикна един към друг. Щастлива съм, че стана така. Винаги съм желала вашето щастие. Вашият брак ме изпълва с радост. И все пак, Кей… Искам да ви предупредя. Чувствителността на Люис силно бе накърнена. Опитът му с Лидия бе твърде жесток. За малко да загуби вяра в любовта. В предаността. В жената. Внимавайте. Следвайте винаги този път, не се променяйте. Нека откровеността между вас ви обвързва винаги. Никога не му давайте поводи да се съмнява във вас! Пазете се. Любовта, която сега той изпитва към вас, ще го накара още по-болезнено да изживее душевния срив. А аз се опасявам, че тогава ще е способен на всичко. Разбрахте ли ме, Кей?

Люис се връщаше. Усмихвайки се, Мод Морган бе поставила пръст върху устните си.

От този ден, в който те се обвързаха, всичко бе станало прекалено красиво. Прекалено съвършено. С такава съвършеност, че понякога Кей се плашеше от това изобилие на щастие. Тя беше „чудесно обичана“, точно така, както една вечер старата прислужница в Хаскъм й беше предсказала.

Хаскъм. Леля Алиса. Обещанието на Кей да се върне един ден при нея, ако тя я повика. Можеше ли да предполага, когато се обвързваше по този начин, че един ден нейното щастие ще зависи от това обещание? Тя бе обещала от състрадание към клетата жена, чийто живот бе наблюдавала, а също и от признателност, заради малкото, което другата беше направила за нея. Тя бе обещала. За свое нещастие.

Изминали са малко повече от три години, откакто се е омъжила. Животът й тече спокойно, без сблъсъци и сътресения. Тя е щастлива. Миналото за Кей е някакъв друг живот. Живот на някоя друга. Който не й принадлежи. И не обичаше ли точно заради това да повтаря на Люис:

— Преди да те срещна, аз не съществувах!

Тя обича гласа му, който постепенно заглъхва. Който поражда у нея едва доловими вълнения. И който като ехо отвръща на нейната пламенна фраза:

— Кей, нежна моя любов, дали и аз самият съм съществувал? Не ми се вярва. Всичко около мен беше лъжа. Ти си моята истинска любов. Имам такова доверие в теб, като в някакво друго мое аз. И ако един ден разочароваш това мое доверие…

Смехът на Кей. Гърлен смях на жена, преизпълнена с щастие. И сгушването й до него.

— Люис! Любов моя! Какви ги измисляш? Доколкото зависи от мен, ти ще бъдеш щастлив. Имай ми доверие. Можеш да ми вярваш. Аз те обичам.

Мод правилно беше предвидила, че дълбоко в душата на Люис завинаги ще остане някакво чувствително място. Което да подкопава неговото доверие. Но не. Кей е сигурна в себе си. Доколкото зависи от нея, нищо няма да наруши покоя на нейния съпруг.

Ала не знае ли тя, че съдбата присъства навсякъде? И че на нея й харесва да ни подлага на изпитания? Да разтваря бездната под краката ни?

Кей винаги ще си спомня за този ден. В който всичко се свързва. И като че ли се развързва. За да я овърже още по-силно след това. В мрежа, която е невъзможно да се разплете. И която ще я постави в съвсем безизходно положение, ще я отчае напълно.

Четвъртък е. Тя е радостна. Скоро те ще се върнат отново в Грийн Хаус. Ще напуснат малкия апартамент, които Люис е наел наблизо, до редакцията на вестника. Той вече няма да бъде толкова ангажиран и ще може пак да разпределя времето си между журналистиката и управлението на имението в Грийн Хаус. Мод ще остане доволна. Но днес на Люис му се налага да отсъства. Трябва да направи спешен репортаж. Който ще го задържи до късно вечерта.

След като лениво се е изтягала в леглото, противно на своите навици, Кей става. Обзема я някаква меланхолия, с която тя не може много добре да се справи. Дали пък не е от мисълта, че ще види Люис чак вечерта? Макар и да не й е за първи път. Случвало се е често да остава сама и винаги се е справяла. Колкото и дълъг да е за любовта й, денят бързо минава.

По-късно тя ще се пита, дали това не е било някакво предчувствие. В дневната поща намира дълъг сив плик. Този дребен почерк, струва й се, че го разпознава. Леля Алиса. Какво ли иска от нея? Тя оглежда плика внимателно. Без да се сети, че трябва да го отвори. Най-сетне се решава да го направи. Чете писмото, прочита го още веднъж. И погледът й започва да блуждае в празното. След заминаването й от Хаскъм, само два пъти бе получавала по една малка бележчица. В отговор на нейните писма. Само че днес…

Днес „сивата дама“ й напомня за нейното обещание. Онова обещание, което тя се е заклела да удържи. Моли я да дойде и да я види — два дена, след като получи писмото.

„Твоят настойник няма да бъде тук. Спомни си, че обеща. И най-вече, постарай се никой никога да не узнае за това!“

Защо толкова държи на такова прикриване? Кей се приготвя. Дълбоко обезпокоена. Без да разбира защо. По-скоро да се озове там. Веднага. Много влакове могат да я откарат бързо до Хаскъм. После такси, което ще я чака, за да я върне обратно на гарата. След като Люис го няма, никой не й пречи да го направи. Но защо е тази тайна? Това прикриване? Да отидеш на посещение у някой роднина е нещо съвсем обикновено.

Кей повдига рамене. Усмихва се леко насмешливо. Клетата леля Алиса. Дали тя пък сега не се страхува от своята сянка? Или в нейния толкова мрачен живот тази тайнственост е символ на романтичното?

В момента, в който се готви да напусне апартамента, Кей се спира. Някакво притеснение е легнало на плещите й. Тя не върши нищо лошо. И все пак действа без знанието на своя съпруг. И то в момент, когато точно тази сутрин… Тя си спомня за техния разговор. Докато той привършваше тоалета си в банята.

— Скъпа, какво ще правиш, за да скъсиш деня? Ще ходиш по магазините?

Тя се беше засмяла, изтягайки се в хладните чаршафи.

— Не съм чак толкова суетна. Не, това наистина не ме изкушава. Нямам какво повече да желая. Ти и Мод сте ми напълно достатъчни.

Тя се бе прозяла в шепите си, докато той си подсвиркваше. По-късно се чу мъркането на електрическата самобръсначка. После отново подсвиркване. И отново гласът на Люис:

— Не искаш да си го признаеш, скъпа. Имаш някакви тайни от мене. Дали не се готвиш да направиш някой удар в мое отсъствие?

Смеховете им се бяха слели.

— Какво да ти кажа? — говори Кей апатично. — Не знам… Ще те чакам. Когато въобще не те виждам, дните са дълги.

Тя беше потръпнала след неговата целувка.

— Не ми ли го каза вече тази сутрин? Ох, трябва да тръгвам… Имам толкова работа. Но повярвай ми, скъпа, денят, в който и аз не съм те видял поне за малко, за мен е нерадостен.

И в последния момент, просто за да се закачи с нея, той отново бе започнал да я разпитва.

— Значи, не искаш да ми кажеш какво ще правиш този следобед?

— Наистина ли искаш да разбереш? Добре тогава. Ще плета. Ръкави за пуловерите на моя съпруг. Дълги, дълги, много дълги…

Те бяха прикрили под нови целувки тъгата, която винаги ги мъчеше, дори и при кратките им раздели.

И ето че преди да тръгне, тя си спомня за този разговор. Съвестта й я мъчи. Да действа скришом от Люис! Когато той толкова е настоявал да разбере, какво ще е нейното разпределение на времето. Дано да не разбере! Иначе какво ще му обясни? Точно днес. Искаше й се всичко да запази в тайна.

След като излиза от таксито, което трябва да я изчака скрито сред дърветата, Кей се отправя към Хаскъм. Избягвайки всякакви срещи по пътя. Както е пожелала нейната леля.

„Каква ли глупава мисъл й е хрумнала!?“ — продължава да се възмущава тя, изпаднала в лошо настроение.

Масивната постройка на имението Хаскъм. Главната кула. Кей не може да се сдържи. Потръпва. Само за една секунда изживените прекрасни години се изличават. Тъгата от едно време пак се заражда. Напластява се в нея. Както някога. Тук всичко, е сиво. И тъжно.

Тя е изненадана. Леля Алиса е там. Озовала се е насреща й. Седнала на една пейка до входа, съвсем като вцепенена. Когато забелязва Кей, някаква трескавост ненадейно проблясва в помътнелите й очи.

— Бързо, ела! — шепне тя.

Заинтригувана, Кей се вглежда в нея. С нарастващо безпокойство. И я следва. Без да срещнат никого по пътя си, те се озовават в стаята на леля Алиса.

Нищо не се е променило. Всичко е както преди. Голо. Сурово. Пусто и тъжно. Само в една тъмносиня керамична ваза има няколко цветя. Дали тя самата ги е набрала? Кой й ги е донесъл? Сухата ръка на леля й я дърпа навътре.

— Влез. Седни.

Тя е забравила колко скъпа на думи може да бъде леля й. Кей започва да се безпокои. Оглежда фигурата й, станала още по-слаба. Още по-сгърбена. Лицето е побледняло. Очите хлътнали… Ръцете измършавели. И треперят, обхванати от някакво необичайно вълнение.

— Ти си тук, Кей. Това е хубаво.

Кей не може да се сдържи. Пита.

— Какво е станало със старата прислужница?

Леля Алиса не се учудва, че тя може да е в течение.

Потъмнелите й очи търсят тези на Кей.

— Мъртва е — отвръща лаконично.

Мъртва. Кей размисля. Свъсва вежди. Нов въпрос изниква.

— Знаехте ли за тъмницата, лельо Алиса?… Вие ли дойдохте да ме спасите?

Някакъв проблясък се мярва в помътнелите зеници. Старицата навежда глава.

Кей не може да разбере. Бедната жена. Смилява се над нея. Но защо е тази тревога в погледа й?

— Страхувах се, че няма да си спомниш за своята клетва. Че няма да поискаш да я изпълниш.

— Винаги удържам на обещанията си. Но защо толкова тайни? Щеше да бъде така просто да дойда и да ви видя! От какво трябва да се страхувам сега?… Освен ако… вие…

Тя млъква. Леля Алиса поклаща глава. Бавно. Става. Съвсем се изправя. Поглежда към черния кръст, който, както преди четири години, разсича голата бяла стена. Кей мълчи. Чака. Най-сетне старицата свежда очи. Вглежда се в ръцете, отпуснати неподвижно на коленете й.

— Не е толкова просто, Кей… Не. Не е толкова просто. Но ти ще разбереш. След малко. Слушай. Извиках те да дойдеш, защото… Чувствам се болна. И би могло…

Тя поема дълбоко дъх. И продължава. Много бързо.

— Имам задължение, от което трябва да се освободя. Преди да си отида… На времето не постъпих хубаво. Никак. И бях наказана за това. Приех това наказание. Търпях всеки ден. Но никога няма да е достатъчно за онова, което направих.

— Лельо Алиса…

— Остави ме да говоря. Трябва. Ако искам да почивам в мир.

Измършавелите ръце се превиват една срещу друга. Думите следват с усилие. Бавно, Монотонно.

— Аз никога не съм била красива, Кей. Съдбата беше лишила от красота лицето ми. И тялото ми. Красавицата в нашия род беше майка ти — Дженифър. И аз винаги съм била ревнива. Беше въпреки волята ми. Опитвах се да се съпротивявам, но не можах. Завиждах й за всичко. Намирах я за толкова съвършена. Тя беше мила с мен. Винаги усмихната. И беше смела. Като теб. А аз се срамувах. Потисках чувствата дълбоко в себе си. Не разбирам как тя никога не успя да прочете това в очите ми. Когато се омъжи, повече нищо не й липсваше. А и баща ти. Аз обичах баща ти. Тя и за това не можа да узнае. Нито пък той. Никога. Ала аз изгарях от отчаяние, от безсилие и от ярост. Когато тя замина с него, пожела аз да наглеждам имението в Хаскъм. Да, виждам, не си знаела, че Хаскъм е люлката на рода ни. Тук ние израснахме — майка ти и аз. Но тогава беше различно. Не можеш да разбереш. Днес е толкова грозно, толкова тъжно. Въпреки подобренията, които направи Бремон.

— С парите на моите родители.

— Ще разбереш. Това беше като възнаграждение за мене. Струваше му се, че има право на това. Смяташе, че всичките негови несгоди и злощастия са заради твоите родители, заради тебе. Чакай… той ви мразеше. Ще… ти… кажа… всичко.

Изплашена от бледността на лицето й, Кей се накланя към леля си, но тя я спира с протегната ръка. Изчаква за миг и продължава.

— Когато се омъжи, Дженифър пожела аз да наглеждам Хаскъм. Остави ми своята част от наследството върху имението. За нея остана твоят баща. За мен — Хаскъм. Явно смяташе, че това е компенсация. Намираше ме за прекалено грозна. Мислеше си, че няма да мога никога да се омъжа. Това наистина можеше да се случи. Но съществуваше „Забуленото Слънце“.

— Забуленото слънце?

На Кей й се струва, че отново чува зад себе си гласа на старата прислужница и нейния скърцащ смях. Беше забравила. Внимателна, цялата изпълнена с любопитство, тя се накланя към леля си.

— Преди да ти обясня, Кей, трябва да ти кажа нещо. Знаеш, че още от средновековието, всеки път, когато някоя област е била завладявана от неприятеля, хората са укривали своето семейно съкровище. Там, където са смятали, че няма да могат да го открият. На съвсем необикновени места. С тайни и загадки, повече или по-малко лесни за разрешаване. „Забуленото Слънце“ е точно това. Война. Скрито съкровище. Мястото е смътно посочено от тогавашния наследник. В часа на неговата смърт. И така се ражда легендата. В която поколения след това никой вече не вярва. Майка ти и аз направихме онова, което много от младите навярно са правили преди нас. Нашето детство премина с мисълта за тази загадка. Живеехме с надеждата да намерим богатството на нашия далечен предшественик. Дженифър се отказа. Подиграваше ми се с това. Вече не вярваше. Но не и аз. Аз, която нямах нищо друго, с което да подхранвам своите надежди, продължих да търся. В съзнанието си. Въпреки моята воля.

— Но… „Забуленото Слънце“…

— Легендата разказваше: Ще намериш съкровището там, където се разчупва „забуленото слънце“. Ох, не беше никак лесно.

— Повярвай ми. Нещо трябваше да се случи, за да можех да го намеря. За мое нещастие.

Изтощена, леля Алиса се отпуска назад. Подпира се на високата облегалка на стола. Прекалено твърда за нейното отпаднало тяло. Кей не смее да мръдне. Не смее и нищо да каже. След миг ускореното дишане на леля й се нормализира. Тя поглежда към нея, после отново свежда клепачи. Преди да продължи.

— И аз разбрах. Открих. Сред развалините на параклисчето в гробището. В онова, което едно време е било гробище на Хаскъм. Там вече всичко беше унищожено. Опустошено. Бях се подслонила в параклисчето или по-скоро в това, което беше останало от него. По време на една буря. Когато бурята престана, аз продължих да стоя там, да размишлявам. Да прехвърлям в главата си всякакви мрачни мисли. След като дъждът престана и облаците се разпръснаха, слънцето отново се появи. Изведнъж. Промуши се през останките на разбития висок прозорец и счупените стъкла. Призрачната сянка от прозореца се очерта на пода. За миг останах неподвижна. Не можех да повярвам. Не можеше да бъде! Значеше ли това, че аз — Алиса, бях разбудила тайната? Слънце! Едно забулено слънце се очертаваше върху разбитите плочки. Цялостно, почти истинско слънце, с неравномерни лъчи. Можеше много добре да се види. Помислих, че ще умра от вълнение. Не знам как успях да се сдържа и на никого да не кажа. Обясних на всички, че не се чувствам добре тази вечер. Прибрах се в моята стая. Дженифър нищо не разбра. По-късно старата прислужница, която ти видя, разбра всичко. Но беше станало много късно. Премълча. Когато майка ти ми отстъпи Хаскъм, аз нямах законно право върху имението. Но тогава се радвах на плода на своето откритие. „Забуленото Слънце“ ми беше разкрило мястото на скривалището. Майка ти имаше право над съкровището. Толкова, колкото мен. Нищо не й казах. Просто си помислих, че тя е красива, че притежава баща ти. Че аз също имам право на нещо друго, не само на този стар замък, съсипан от годините, готов да се срути всеки момент.

Старицата млъква. Този път вперва очи в прозореца. Денят си отива. Завладяна от нейния разказ, Кей чака. Широко разтворените й очи не изпускат хлътналото лице. Развълнувано от своите спомени.

— Тогава се запознах с Бремон — приглушено подема гласът. — И не можах повече да издържа. Една вечер загатнах пред него за „Забуленото Слънце“. Дадох му да разбере, че не става въпрос за обикновена легенда. А че е действителност. Реална действителност. Бремон започна да ме ухажва. Разбрах на следващия ден след нашата сватба. Разбрах, че се беше оженил за мене, само защото бе повярвал, че съм богата, че съм открила съкровището. И беше точно така. Той искаше единствено това. Единствено него. Тогава осъзнах, че ме беше излъгал. Че не беше се свързал с мен, за да ми помага в стопанисването на земите и защото ме обича, както ме уверяваше, а именно, за да се домогне до парите… Намерих сили у себе си и му се присмях. Казах му, че се е излъгал. Че „Забуленото Слънце“ наистина е легенда. Че съм споменала за него, защото съм искала да му стана интересна. Но че няма да му преча, ако поиска да търси. Обградих се с мълчание. Затворих се в моето разкаяние. В продължение на дълги години. Бях изпълнена с угризения, които не ми даваха покой. Може би, ако Дженифър беше разбрала, щеше да престане да работи. Баща ти също. Можеха да го направят. И нямаше да са мъртви. Такова приказно богатство, Кей… Бремон дълго търси. И още продължава. Прихваща го от време на време. Но няма да намери нищо. Никога. Високият прозорец вече го няма. На мястото му е останала просто една дупка. Парите, които успя да скрие от твоите родители, това е нещо ужасно. Както е ужасно и отношението на Бремон към тебе самата. И онова на неговите деца. Дълбоко в себе си той все още вярва, че Дженифър е заела за „Забуленото Слънце“. И оттам идва неговата омраза. Но аз не можах да се намеся. Или съвсем малко. В противен случай, щеше да разбере истината. А аз не исках да узнае. Кей, това е. Това съкровище, аз го запазих… за тебе.

— За мене?

— Остави ме да довърша. Можех и по-рано да те спася. Да ти го предоставя. Да ти помогна да избягаш. Но не посмях. Изплаших се заради тебе. Това съкровище причини моето нещастие. Щеше да причини и твоето. Може би щеше да ти попречи да срещнеш мъжа на твоя живот. Единственият, Кей? Нали не се лъжа?

— Не, лельо Алиса. Единственият.

— Ти не можеш да си представиш какво очарование може да изпита човек, когато го види. А аз знам какво е. Но щом разбрах какво представлява човекът, за когото се омъжих… Кей, ще ти дам една част от съкровището. Ти ще го отнесеш със себе си. То е твое. Сега вече от нищо не можеш да се страхуваш. По-късно, но само тогава, когато мен вече няма да ме има, можеш да кажеш на твоя съпруг, че си идвала тук. И това, за което ти разказах. И ще отидеш да потърсиш остатъка от съкровището. С него. Няма как да се заблудиш. Сред развалините на параклисчето. Плочата е гравирана от мене: „In memoriam“.

— Лельо Алиса!

— Не искам благодарности. Нито пък съжаление. Искам само опрощение от Бога. Струва ми се, че го заслужих. Толкова много изстрадах. Хаскъм и Бремон. Моето чистилище. Моят ад…

Объркана, без да знае какво да мисли, Кей наблюдава втренчено квадратната кутия. Леля й току-що се е отдалечила. Поставила е крак върху кутията. Сякаш е стъпила върху някаква табуретка. И действително — кутията прилича на такава. Стара, дървена, от много старо дърво. Заключена с катинар.

— Вземи ключа. Отвори я.

Кей се подчинява. Пръстите й се колебаят. Повдигат капака. И тя сякаш се вкаменява. Диаманти! С несравним блясък. Скъпоценни камъни! Златни монети!

— Пълна е — съобщава леля Алиса равнодушно. — Надявам се, че ще можеш да я отнесеш. Така трябва. Аз не мога повече да я държа тук. Опасно е. Представи си в какво може да се превърне всичкото това в ръцете на Моли и Тиби. В дяволско семе. В зло. А ти, аз знам, че ти ще го използваш за добро.

— Възможно ли е…

Заекването на Кей. Треперещите й ръце. Които не смеят да се докоснат, да се протегнат напред. Като че ли имат огън пред себе си, който ще ги изгори.

Тя не усеща върху себе си погледа на своята леля. Загадъчен.

— Затвори я, Кей. И скрий ключа. Нека никой да няма възможността да отвори тази кутия. Не трябва… Скрий ключа в дебелата кожена яка. Ето ти игла. Закопчай цепката.

Наблюдава я как го прави. После се изправя.

— Ела. Трябва да тръгваш.

Кей продължава да се подчинява. Онова, което става, й се струва чуден сън. Леля й се оглежда наоколо. Няма никой. Навън е почти нощ. Дали таксито все още я чака? Без съмнение. Да. Тя е казала, че може да се забави. Предупредила е шофьора. Не знаеше какво я очаква. Не можеше и да си го представи.

Близо до пътя, тя усеща по лицето си бързото докосване на една суха, костелива ръка. Която изгаря от треска.

— Върви, Кей. Ти си добро момиче. И Господ да те пази!

Кей се накланя. Нещо в гърдите. Някакво вълнение. Някаква нежност. Не е очаквала, че е способна на такова нещо към своята леля. Навежда се към залинялата фигура, изтерзана от годините и угризенията.

— Лельо Алиса! Трябва да се лекувате. Грижи ли се някой за вас? Искате ли пак да се върна?

Няма никакво вълнение в гласа, станал отново студен. Клепачите забулват безцветните очи.

— Недей да се тревожиш за мене. Недей да говориш на никого за тази наша среща. Това е всичко, което искам. Докато умра. И нищо друго. Заради Бремон и неговите деца.

— Но… Люис…

— Ти обеща, Кей. Сбогом.

— Сбогом, лельо.

Стягане в гърлото. Тази тежест, която къса ръката й. Кутията, напъхана в нейната пътническа чанта. Тя не си спомня как се е добрала до таксито. Мисли се въртят в главата й. Вече не са свързани. И въпреки всичко, тя трябва да се овладее. След малко ще пристигне на гарата. Трябва да плати таксито. Да вземе влака. Да се върне при Люис. Ще може ли да прикрие вълнението си от него? Та той я познава толкова добре.

Пред гарата тя се спира за миг, зареяла поглед в празното. Безучастна към тълпата, която се носи около нея. Безучастна и към движението на колите. Една от тях минава край тротоара. Съвсем близо до нея. Вятърът от преминаването я връхлита. За нейно учудване, спортната кола спира. Връща се назад точно пред нея.

— Кей? Но какво, по дяволите, правите тук?

Изненадана, за миг тя онемява. После възкликва:

— Джек!

— Откъде идвате? Вкъщи ли се връщате? Елате! Ще ви откарам!

Кей е очарована. Изпитва симпатия към брата на жената на най-добрия приятел на семейството й. Много пъти е имала случаи да се среща с него. С удоволствие тя се настанява на меката седалка до него. Без да чака повече, той потегля. Буйно, с плам, както всичко, което прави. С такава жар, заради която сестра му го е нарекла „живак“.

— Ще ми кажете ли какво правехте тук, сама на гарата?

Кей хвърля поглед към усмихващото се лице. Отговаря неопределено.

— Чаках влака. Идвам от една приятелка… Ами вие?

— Аз ли? Бях при клиент на фирмата — наложи се да отида у тях. Спешно трябваше да се уреди една подробност. Какъв късмет, че ви срещнах! Къде е Люис? Какво правят един без друг вечните влюбени?

— Люис има работа. Готви репортаж.

Разговорът им продължава, прекъсван от леки инциденти по пътя. Или просто от приятелски паузи. Джек и неговата веселост. Радостта му от живота…

Неочаквано става непредвиденото. Жестокият пръст на съдбата. Точно в момента, в който се смеят на някаква закачка. С голяма скорост колата се спуска по някакъв склон. Трактор, натоварен тежко със сено. Прави завой в обратна посока. Бавно. Почти го е направил. Джек натиска спирачки. Много късно. Избягва трактора. Но колата, въпреки ловкостта му, продължава метри нататък. За да се блъсне в едно дърво. Последният рефлекс на Джек е да обгърне с ръцете си Кей. За да я предпази, да я защити.

Ужасен, с прегракнал от страх глас и треперещи от вълнение крака, селянинът изскача от трактора. Тича към тях и крещи.

[1] одалиска — прислужница в султански харем; кадъна — Б.пр. ↑

VI

Кей идва в съзнание. Не може веднага ясно да си даде сметка за онова, което става. Не познава тази светла, гола стая. Която й напомня за стаята на леля Алиса. Това легло с грапава бяла покривка. И клоните на дървото, които се полюляват, приведени край прозореца. Къде се намира? В този момент забелязва лицето на Люис. Наведено над нея. Сърцето й подскача, устремява се към него, преди още да е разбрала. Изпълнена с радост, тя започва да говори несвързано:

— Люис… Люис… тук ли си?

Непознат глас бавно казва:

— Ето. Събуди се. Сега всичко вече ще се оправи. Оставям ви сами. Не я преуморявайте.

Кей извръща поглед. Само за част от секундата. Достатъчно, за да забележи бялата шапчица, бялата блуза, но на кого — на медицинската сестра? В болница? Какво прави тя там? Внезапно си спомня. В момента, в който Люис я пита:

— Чуваш ли ме, Кей?

С някакво болезнено изумление се вглежда в тези очи, чийто суров блясък не може да познае. И тези устни, свити в печална усмивка. Тя започва със слаб глас:

— Люис… Защо ме гледаш така? Какво е станало?

Жестоката усмивка се разтяга. Мъжкият глас трепери, преобразен. Различен.

— Осмеляваш се да ми зададеш такъв въпрос? Или ще се правиш, че не си спомняш?

Стъписано, тя поклаща глава.

— Защо с такъв тон? С такъв лош поглед? Какво ти става? Какво ти сторих?

— Ох, Кей, Кей! Ти ли? Ти, в която вярвах! Оказа се още по-невярна от всички жени, взети заедно! И се правиш, че нищо не разбираш!

— Не разбирам… Наистина не разбирам…

Той навежда към нея лицето си — сякаш трагическа маска.

— Наистина ли нищо не разбираш? Ами аз, какво да кажа? Смяташ ли, че аз разбирам как е станало така, че жената, която обичам, се оказва на някакъв път в прегръдките на някакъв мъж… след като ми е казала, че ще прекара следобеда в плетене на пуловер.

Смехът му бликва като ридание, за нея е болезнено да го слуша.

— Каква подигравка! Каква глупава наивност! Три години ти ме залъгва! А аз повярвах на твоите усмивки, на твоите невинни сълзи, блестящи в очите ти. Повярвах на твоето тяло, което пламенно тръпнеше до моето. Повярвах на твоята любов! Прекрасна любов!… И ако не беше тази катастрофа с колата, която ви издаде, аз — бедничкият глупак — никога нямаше да се усъмня, че моята жена, моята жена… Ти, Кей, ти! Мислех, че си ми вярна, а ти си се разхождала с любовник, използвайки моето отсъствие. Както всички останали. Ти с нищо не си по-различна от другите!

Невярваща на ушите си, с топка в гърлото, която не й позволява да се защити, тя е вперила поглед в него. Още малко се навежда към нея. С накъсани думи излива в лицето й своята омраза, своята болка, своята ревност, своята любов! Очите му блестят с някаква трагична възбуденост. Пелена от сълзи ги премрежва.

— Да, любовник, Кей! Признай си! Признай си, наистина! Не е бил първият, нали! Други ухажвали ли са те през тези три години? Излъга ме ти. А аз бях толкова горд с тебе, с твоята красота, с твоята благоразумност. Аз, който бях щастлив да те представям на приятели и приятелски семейства!

Той млъква за миг, за да си поеме дъх. Тогава тя започва да стене.

— Имай милост, Люис, изслушай ме! Аз те обичам! Винаги съм обичала само теб, кълна се!

— Не знам, как да ти повярвам!

— А трябва да го направиш!

— Тогава, обясни ми! Дай ми някаква основателна причина, която да опровергае присъствието ти до това момче!

Тя се защитава. Мъчи се да се пребори с тези първи брънки от мрежата, които я оплитат.

— Той… той ме връщаше у дома.

— Така ли? А пък аз си мислех, че плетеш. И какво правеше толкова далече? Покупки?

Подмятането е болезнено, разкъсва я. Тя върти отчаяно глава, отляво надясно — и обратно. И пак. Безумно търси начини да го убеди.

— Аз… Бях отишла да видя една приятелка.

— Каква приятелка? Хайде, хайде, мъничката ми Кей, свършено е с тебе. Затъваш в своите собствени лъжи. А истината е една. И не може да се прикрие. Този нещастен случай разруши твоите прекрасни планове!

Люис отмества стола, тежко, бавно. С въздишка Кей протяга към него ръце. Той се опитва да избегне всякакъв допир с нея. Но тя успява да се вкопчи в ръкава му.

— Люис! Изслушай ме! Не мога да ти го кажа! Но не съм направила нищо лошо! Един ден ще узнаеш… а сега имай милост… ти… трябва да ми повярваш!…

Ридания я разкъсват. Той се колебае за миг. Но се обръща с презрение. Някаква бездна от болка го поглъща и затваря очите му. Гласът му помръква.

— Недей да настояваш, Кей. Вече е свършено! Не мога повече да ти имам доверие. У мен винаги ще изниква картината, която ми описаха. Този мъж те е притискал до себе си толкова силно, че едвам успели да те откопчат от ръцете му… Разбираш ли, той те е притискал до себе си. Навярно именно заради това, че те е целувал, не е успял да избегне катастрофата.

Млъква. Терзан от образите, които нахлуват в съзнанието му. Бързо заравя лице в сгърчените си длани. Кей бурно протестира.

— Не! Не! Не е вярно! Никога не ме е целувал! Никой, освен теб, никой никога не ме е целувал! Никой!

Свива рамене. Тя настоява.

— Попитай тогава самия него! Попитай Джек! Стиска зъби. Гледа я странно.

— Предизвикваш съдбата, Кей. Той е много зле. Не знам дали ще могат да го спасят. Предпазил те е със собственото си тяло. И сега понася последствията от удара…

— Клетият ни приятел:

Люис рязко се отдръпва. Не може да понесе това състрадание. Намира го за обидно. Малките, ледени пръсти се впиват в юмрука му. Опитват се да го задържат.

— Пусни ме! Отвращаваш ме, разбираш ли? Отвращаваш ме! Струва ми се невероятно! Че жената насреща ми не си ти! Не! Не ме докосвай!… Не искам повече да те виждам! Не бих могъл да го понеса. Ти ми причини твърде много мъки… Да, така мисля… Да, струва ми се, че бих предпочел да си мъртва! Поне нямаше да те презирам!

— Люис! Ти не можеш така да ме осъждаш! Ти се заблуждаваш!

Почти до вратата, той се обръща.

— Ами това съкровище в чантата ти? Откъде се е взело? Кой ти го даде? Обяснението за него също навярно е съвсем просто… Не ми остава нищо друго, освен да изчакам… да ми кажеш, че си го намерила и да оглупея дотолкова, че да ти повярвам!

— Тези бижута? Но това е…

— Това е?

Тайната на леля Алиса! А тя обеща нищо да не казва. Господи! Ръцете й се гърчат от отчаяние. Риданията й се удвояват. За момент Люис се колебае, виждайки цялата тази скръб.

Но просто прошепва:

— Виждаш ли… Въображението ти се изчерпа…

— Почакай! Дай ми време да изляза оттук… Тогава всичко ще разбереш…

— Твърде късно, мила моя Кей! Прекалено страдах тези няколко часа. Моята любов, моето доверие в теб вече са мъртви. Всичко, което ще кажеш или предприемеш, просто ще увеличи лъжите ти. Недей да се страхуваш — нищо няма да ти липсва. Моят нотариус ще се погрижи за теб. Ще ми бъде невъзможно да се срещаме отново — хвърля й последен поглед. И с глух, безмилостен глас успява да проговори:

— Сбогом…

Викът на Кей го преследва по коридора. Тогава той започва да тича, за да излезе по-бързо от клиниката. Все едно, че бяга от някого. Отнякъде, изплашена от неговото поведение и изражение, една медицинска сестра се спуска към стаята на Кей. Намира я почти свлечена от кревата. С протегната напред ръка, влачеща се по пода с вопъл. Сестрата извиква от състрадание. Спуска се да подхване падналото в безсъзнание тяло. По бялото като мрамор лице сълзи са оставили искряща бразда.

— Горкото дете! Какво ли му е направил! — пръстът й натиска звънеца. С всички сили. За да повика доктора.

През следващите дни състоянието на Кей обезпокоява лекуващите я. Търпи последствията от злополуката. Ала най-вече се бори с душевната мъка. Онова, което кара най-много другите да я съжаляват, е липсата, на каквото и да е изражение у нея. По цели часове лежи с изцъклени очи, гледащи как край прозореца се полюлява клончето, което пролетта е започнала да покрива е мъхеста премяна.

„За какво ли мечтае? — мисли си медицинската сестра. — Всеки път, когато вратата се отвори или когато чуе стъпки по коридора, тя обръща главата си в тази посока. С такъв закопнял вид, че чак ти причинява болка. Онзи мъж, съпругът й… никога не идва на посещения. Как да не я съжалиш!“

Силите й почти не се възстановяват. Най-сетне, един ден медицинската сестра се решава.

— Госпожо Морган, трябва да направите усилие!

И тези празни зеници, които се обръщат към нея… Въпреки това, сестрата настоява:

— Аз не се бъркам в неща, които не ме засягат. Но вие трябва по някакъв начин да реагирате. Като продължавате да лежите в леглото, като продължавате да трупате мъка у себе си, да се отчайвате от трудностите на живота, по този начин няма нито да ги преодолеете, нито пък ще ги премахнете.

— Маргарет… вие не знаете. Не може да се направи нищо повече.

Загрижените очи проблясват под черните кичури, показали се изпод елегантната бяла касинка.

— Винаги има нещо, което може да се направи; когато човек е красив като вас и когато обича.

— Как сте разбрала, Маргарет?

— Една нощ вие бълнувахте. Разбрах, въпреки че не исках да научавам. Послушайте ме и ми повярвайте — лекувайте се! Станете още по-красива. Не се поддавайте на отчаянието, без да се защитите. През цялото време повтаряхте: „Аз съм невинна! Това не е истина… Заклех се, но те обичам!“ Дявол да го вземе! Докажете го! Освободете се от тази клетва! Обичате ли мъжа си — да или не?

Някакво пламъче внезапно оживява пребледнялото лице.

— Не мога да си представя живота без него!

— Тогава оздравявайте и направете така, че да бъдете отново заедно.

Тя чака. Кей дълго време мълчи. Най-сетне промълвя:

— Права сте. Благодаря ви, Маргарет! — пламъчето все още изгаря бледите бузи. И устните й се свиват в наново откритата воля.

Няколко дена по-късно тя напуска клиниката. В апартамента й нищо не се е променило. Люис го няма. Дрехите му липсват. Също и един куфар. Смаяна, Кей сяда. После заминава. Ще се върне при Мод в Грийн Хаус.

Още щом я вижда, свекърва й се спуска към нея.

— Кей! Дете мое! Така ви очаквах — по-скоро да се завърнете от това пътешествие! Дълго ви задържа вашата приятелка. Колко сте изморена! И бледа! Отслабнала сте!

— Не бях на пътешествие!

Объркана, Мод Морган я чака да се настани. Но не смята да стори същото.

— Как така! Тогава…? Какво се е случило? Защо Люис?

— Не ви ли е казал?

Отрицателен жест. Очи, които се натъжават. Тогава, със спокоен глас, Кей всичко й разказва. От самото начало. Без да може да се оправдае. Споменава за обещанието, което я е обвързало. Което й пречи да обясни всичко онова, свързано с фаталния следобед. Дълбоко развълнувана, Мод не я изпуска от поглед.

— Не знаех нищо нито за вашата катастрофа, нито за безумието на Люис. Разбирам защо е постъпил така. Аз ви предупредих, Кей…

Кей въздиша.

— Той повече няма да ми повярва…

Изпълненият с доброта поглед на Мод, очите й, които са се втренчили в нея. Които проникват в нея. Тя предчувства частица от истината. Улавя Кей за ръцете.

— Защитавайте се, дете мое. Аз ви вярвам. Люис казва, че не ви обича. Това не е възможно. Отидете и намерете човека, обвързал ви с тайната. Кажете му, че вашето щастие е застрашено. Нека той да ви разреши да говорите.

— Да, ще го направя… Мод, къде е Люис? Дрехите му ги няма! Аз трябва да го видя! Не мога повече да живея така!

Мод Морган се обръща. Колебае се! Най-сетне признава:

— Кей, Люис идва да си вземе довиждане с мене. Преди да замине и да започне нов репортаж… Замина далече, много далече. Признах му, че съм силно обезпокоена от това, което трябва да направи. Той ми обясни, че голяма част от успеха му като журналист зависи именно от този репортаж. И че не може да пропусне случая. Говорих му за вас, за тази предстояща раздяла. Лицето му се изпъна, стори ми се, че не можа да прикрие вълнението си. Каза ми, че вие не сте мислела по-различно от него. И аз не настоях повече.

Съвсем пребледняла, уплашила се без самата да знае от какво, Кей се изправя.

— Майко! Къде е той?

Обръщението, което тя рядко употребява, доказва огромната й мъка. Обърната с гръб към нея, Мод прошепва някакво име. Кей се сгушва във фотьойла. Дълго време цари тишина между двете. Те се молят, завладени от едно и също дълбоко вълнение. Измъчвани от едни и същи мисли. Защо Люис се е съгласил да направи този репортаж? Съгласил ли се е или… погледите им се срещат.

— Мисля — бавно започва Мод, — мисля, че той навярно е помолил да му възложат тази работа, сам се е предложил. За неговия вестник това е било идеалния случай.

— Той е избягал заради мене! Пожелал е да бъде далече от мене! Това е ужасно! Страхува се! Трябвало е да го спрете!

Лицето на Мод разкрива нейното отчаяние, нейната мъка.

— Опитах, дете мое. Напразно! Когато Люис се е заел с нещо по свое желание, нищо не може да го разколебае. Решението му вече бе взето. Той искаше да замине, да не ви вижда повече, да ви забрави. Имах предчувствието за всичкото това, Кей… Вие трябва да го убедите във вашата невинност. Да му пишете веднага, след като получите разрешение за това. Всичко да му обясните. Той трябва да се върне. Чувствам, че там е в опасност.

Кей като ехо повтаря.

— Да. Той трябва да се върне.

Без да губи нито миг, Кей отива при своята леля. Обяснява й в какво сложно положение е изпаднала и какво важно решение трябва да вземе.

— Щом като става въпрос за твоето щастие, Кей, аз те освобождавам от поетото обещание.

И докато тя излиза, старицата, излегнала се в леглото си, я проследява с поглед. И с някакво странно умиление, което би учудило Кей. Но тя не се обръща назад. Леля Алиса се вслушва в стъпките й, докато те не заглъхват в коридора. После поглежда към черното дървено разпятие.

— Още една грешка на това съкровище. „Забуленото Слънце“. Не я наказвай, Господи. Върни й любовта. Тя го заслужава.

Кей започва да пише. Отчаяни, трогателни писма. Които остават без отговор. Защо Люис не й отговаря? Времето минава. Безпокойството я измъчва. Измъчва и Мод. Никой няма вести от него. Големият всекидневник, който го е наел, напразно очаква обещания репортаж.

Кей настоява пред директора. Нейното отчаяние, нейната красота го трогват. Може би и любопитството, което го измъчва. Обещава да изпрати спешно някого, да разбере какво е станало с Люис. Но когато дълго след това репортерът се връща, новините са отчайващи. Следите на Люис се губят. Предполага се, че е пристигнал на острова. Но нищо не го доказва. Дали се е свързал с Доминго? Дали го е убедил да му позволи да направи репортажа, който от толкова време чакат? Поради какви странни обстоятелства не могат да разберат дали все още е жив? Дали са го заловили и не го ли пазят като заложник, в очакване на някакъв по-значителен откуп? На този остров, където страстите врят и кипят, всичко е възможно.

Директорът на всекидневника дава всичките тези обяснения, отклонил погледа си встрани. Не смее да се взре в разстроеното лице. Произнася някакви думи за утешение. Тишината, проточила се повече от обикновено, го кара да се обърне. И учудването в очите му се заменя с недоумение. Вместо очакваното униние, облекчение се е изписало на прекрасното женско лице. Очите блестят. На посърналите устни разцъфва усмивка. Какво да каже за всичко това? Дали силното душевно разстройство не е предизвикало нервна криза? Отегчен, директорът внимателно я оглежда. Ето, тя се изправя. От всичките й движения блика някаква нова увереност. Гласът й е спокоен. Толкова спокоен, че в него няма нищо престорено.

— Благодаря ви за всичко, което сте направили господин директоре. И тъй като тези действия не дадоха никакъв резултат, аз самата ще отида да проверя, дали е възможно да открия моя съпруг.

От вълнение мъжът рязко се изправя.

— Вие? Да отидете на този остров? Жена? Та това е чиста лудост!

— Не мисля, че е така. А ако трябва да се плати някакъв откуп, аз ще върна Люис обратно.

Задъхан, директорът едва я застига на вратата. Нежната длан не трепва под натиска на ръката му.

— Госпожо Морган! Това е невъзможно! Абсолютно невъзможно! Помислете си за всичките трудности, с които, може би, ще се срещнете! Как ще се предпазите? Моят пратеник имаше немалко проблеми, докато стигне до острова!

С поглед, зареян далече напред, Кей не се оставя да я разколебаят.

— Смятам, че аз съм причината за заминаването на Люис и нагърбването му с тази опасна задача. И аз самата трябва да му помогна.

Директорът започва да фучи. Това женско упорство! Дава ли си тя ясна представа какво може да стане? Може ли да си служи с револвер, ако се наложи? Не? Той няма да й позволи да извърши такова безумие! Той ще предупреди нейните родители! Ще ги накара да я спрат! Ще…

Усмивка извива изящно очертаните устни. Спокойна, Кей прекъсва порива на своя събеседник.

— Безполезно е! Аз нямам роднини, които да се безпокоят за мене! Нищо не може да ми попречи да замина. Но тъй като все пак вие имате добрината да се безпокоите за моята участ, бихте ли бил така любезен да ме свържете с човека, който се е върнал оттам. Той ще ме научи как да избягна трудностите, с които се е сблъскал. По този начин вече ще имам някакъв опит.

Полузамаян, полувъзхитен, директорът наблюдава тази очарователна жена, която така спокойно говори за изпитание, оказало се твърде непосилно дори за един мъж. И която се надява с крехките си силици да намери онзи, когото обича. На хиляди километри. На остров, на който цари диктатура!

Кей остава непреклонна. Най-сетне той отстъпва.

— Добре! Ще кажа да повикат Лаутер. Сигурна ли сте, че няма да промените решението си?

Красивото лъчезарно лице бавно се свежда. Тогава, с тежки стъпки директорът отива до своето бюро. Натиска един бутон, казва няколко думи в диктофона. И замислено се вглежда в нея. Ще бъде жалко, ако я сполети някакво нещастие. Ах, този дявол Морган! Как е успял да й вдъхне такава любов! Завистта го измъчва. И в същото време — дълбоко възхищение изпълва сърцето му.

— Госпожо Морган! Желая ви успех! Позволете ми да ви помогна с всичко, с което мога.

Смята, че е възнаграден за това. Усмивка, искрена признателност озарява големите, менящи се очи.

— Благодаря — просто отвръща Кей.

Кей продължава да се върти върху дървеното легло. Не може да издържа повече. Задушава се. Жалка глупачка! Беше повярвала, че ще успее! Да се остави да я спрат по такъв начин! Още след първите крачки на тази прокълната земя. Ами бижутата? Беше ги взела, сигурна, че ще й свършат работа. Смятайки, че ще й отворят вратата на някой затвор, в случай, че мъжът й се намираше в него! И какво ще прави сега? Остана сама, няма никой, който да й помогне… Как може да е била толкова самонадеяна!

Внезапно тя сдържа дъха си. Чула е някакъв шум… Не, въобразява си. Нищо не трепва. Макар че, но да… Стъпки. В коридора. Които се приближават. С усилие се изправя. Изпъва роклята, която от горещината е залепнала за тялото й. Смачкана и влажна. Кей с мъка оправя разчорлените си, сплъстени коси. Когато вратата със скърцане се отваря, вече съвсем се е изправила, залитаща, подпряла се на стената. Дебелият митничар подава надменната си физиономия. Маха резето. Кей повдига глава. И гневът я обзема. Зад мазното лице, цялото плувнало в пот, тя забелязва суровата физиономия на Перес.

Двамата се гледат. С такава ожесточеност, която създава в стаята почти осезаемо напрежение. С влажна кърпа Перес бърше челото си. Не може да не се възхити на нейната дързост, на нейното достойнство. В тясната килия той вече е започнал да изнемогва, да се задушава от горещина. А тя, която е прекарала в нея часове, стои изправена. Напрегната. Въпреки треската, пулсираща в слепоочията й. И кара погледа й необичайно да блести. Тя не казва нищо. Чака. Какво иска от нея този човек? Ще й се подиграва ли? Ще я наранява ли? Тя разпознава неприятеля и неговото подло коварство.

— Значи наистина е ставало въпрос за вас! Как сте могла да допуснете такава небрежност? Да се оставите да ви вкарат в затвора! Едва слязла на сушата…

Продължи лицемерно:

— Горкото дете… но защо не ми се обадихте, защо не ме повикахте? Щях веднага да оправя това. Без връзки, без подкрепа, вие рискувате с месеци да останете в тази килия и да се изпечете като пиле във фурна.

Тихичко се засмива. Сигурен в себе си. Тя все още мълчи. Сякаш я няма. Объркан, той подема наново.

— За щастие, аз съм тук. Веднага ще кажа на Умберто, че е станала грешка. Че сте пренасяла тези бижута заради мен. Че те са мои. Умберто нищо няма да заподозре. Нищо няма да каже. При нужда, аз знам как да го накарам да млъкне.

Въпреки желанието си да остане безмълвна, с почти отпаднал глас Кей го напада.

— Както знаете да го накарате да ме задържи, нали сеньор Перес? Толкова ви е лесно да лъжете!

Той не може да сдържи усмивката си. Която разкрива прекалено белите му зъби.

— Ще направите по-добре, ако замълчите — казва й с едва сдържана жестокост.

Но тя вече се е хвърлила в обвинения. Той е нейният противник. Направил е всичко, за да я задържи, да я провали. Може би ще стане причина и за нейната смърт. За тази на Люис. И то заради някакво най-долно отмъщение. Сега вече тя няма какво повече да губи.

Той продължава да й се присмива. Тя потреперва. Подпухналите й очи се вглеждат в злобното му лице, което вече не се преструва. Защо? Заради някакъв каприз!

И Кей го пресича:

— Да замълча ли? Защо? Аз страдам тук заради вас и имам право да излея злобата си към вас, моето отвращение! Сега вече няма какво повече да губя!

— Нямала какво повече да губи? Побъркана жена! На този остров аз мога да правя каквото си искам! Мога да направя така, че да останете затворена тук за цял живот. Или докато го загубите — този ваш живот!

С подчертано безразличие тя се обръща. Той изсвирва през зъби.

— Освен ако не предпочитате да ускоря нещата. В тази страна все още добре владеят изкуството да накарат човек бавничко да умре.

Тя не може да се сдържи. Потръпва. Той прави крачка, доближава се до нея.

— Нима искате да превърнете това прекрасно тяло в скърцащ, клатещ се скелет, който да бъде изсушен отвънка на слънцето? Нима искате да разбера какви са били причините, довели ви на този остров и после да се възползвам от тях? Ще намеря начин да ви накарам да съжалявате за вашето поведение, повярвайте ми!

Очите на Кей срещат бляскавия му, сладострастен поглед, прикриван от лъскавите дълги като на алмея[1] клепачи. Някаква погнуса се надига у нея. Да, той е способен на всичко. Защо трябваше нейната красота, с която Люис толкова се гордееше, да става причина за всичкото това? Ако Перес узнаеше, той щеше да напакости и на съпруга й. Какво да прави?

Тя размишлява. Като котарак, който дебне в засада, той чака, подпрял се на стената. Внимателно я наблюдава. Усмивка разкривява дебелите му устни. Сигурен, че тя ще отстъпи.

— Да извикам ли Умберто? Той ви освобождава и… Тази вечер ще бъдете моя гостенка, в моето имение. Въздухът там ще е свеж. А дърветата ми са направо мечта. Бих могъл всичко да забравя, ако искате, но трябва да бъдете много нежна с мене.

Ръката му се приплъзва към фините пръстчета. Ала да се спогажда с него, това е свръх силите на Кей. Тя се отдръпва. Сочи вратата:

— Излезте! — изкрещява. — Не ви ли е достатъчно, че ме затворихте тук? Освободете ме от присъствието си!

— Предпочитате да се изпечете тук жива? — пита я той с глас, пълен с жестокост.

— Излезте!

Гледа я. С яд. С някаква неудовлетворена злоба.

— Толкова по-зле за вас — измърморва.

Кей издържа. Докато резето между нея и тази отвратителна личност отново е дръпнато. Докато неговите стъпки са се отдалечили. След което всичките й сили я напускат. Почти в безсъзнание, тя се строполява върху нагорещения под на килията.

Отвън, в някакъв повтарящ се, отегчителен лайтмотив, флейтата на негъра отново започва да отронва своите едни и същи звуци. Слънцето величествено се гмурва зад морето.

Постепенно се появява лек северен вятър, идващ с вълните, разбиващи се в тъмното. В един отдалечен ъгъл на пристанището тъмен силует току-що е запалил в края на някакви жалки остатъци от кораб прастаро електрическо фенерче.

По прашния път, който нощта лека-полека забулва в своите пелени, трима конници препускат с всички сили. Те стремглаво пресичат уличките, по които се вият коритата на пресъхнали поточета. Минават през старите мръсни и живописни квартали, увличайки в своя бяг миризма на риба, гранясало олио, тютюн и на сьомга — миризми, примесени с някакъв аромат на мирта и повяхващи цветя. А след това, с адски шум, те излизат на пристанището.

Забелязал ги, негърът отведнъж престава да свири и рязко се изправя.

Зад своето подобие на бюро, Умберто хърка, свлякъл се в един счупен фотьойл и проснал крака върху един стол. Отпусната на корема, натежалата му глава е оформила тройна гуша. От потта мазното му лице е станало още по-лъскаво.

Тримата мъже нахлуват в стаичката му. Той изведнъж се стряска, изправя се. Залита върху омекналите си крака. Смаян. А когато разбира какво става, започва да трепери, обзет от неописуем ужас. Няма време да мръдне. Да извика. Озовава се повален на земята, овързан като денк. Над парцала, с който са му запушили устата, налетите му с кръв очи се въртят, обезумели от страх. Там, в дъното на коридора, един от мъжете отнася на рамото си Кей, отново изпаднала в безсъзнание.

Копитата на конете чаткат по пътя, катерещ се по един от хълмовете на пристанището. Въздухът е станал студен и пронизващ. Духа твърде силно. Бавно, Кей изплува от своя припадък. Минава време, докато успее да се опомни. Къде се намира? На някакъв кон, който я поклаща ритмично. Ръката на конника, която я придържа към него, за да не може да се изхлузи от седлото. Отвеждат я! Перес! При тази мисъл тя се раздвижва. Трябва да разкъса прегръдката, която се стяга около нея, за да я задържи. Да се изплъзне. Бързо!

— Хей, какво ви става? — мърмори някакъв глас със силен акцент. — Успокойте се, дявол да го вземе!

Обезумяла, Кей започва да се бори. Силните ръце я обгръщат. Тя се задушава. Извива се.

— Не искам! Чудовище! Не искам да отивам при Перес! Предпочитам да умра!

Изблик на смях в ушите й. Примесен с ирония.

— Такава ли била работата! Кой ви е казал, че отиваме при този негодник? Оставете го да си върши работата. Има с какво да се занимава сега! Кой знае, колко огън и жулел бълва в момента!

Кей търси да види лицето на мъжа — почти невидимо в мрака.

— Не ме ли водите… при Перес?

— Не.

Тя изведнъж се отпуска. Пътят криволичи, преминава в пътека, виеща се под тунел от плътна растителност. После, след като заобикаля две скали, внезапно започва да се спуска надолу. Постепенно въздухът става по-свеж, все по-хладен. Край брега на езеро, в самото сърце на гората, която като свод се е надвесила над него и навярно го прави невидимо дори и от птичи поглед, са разпънати палатки. Събрани на едно място. В най-голямата свети и от проблясъците, прозиращи изпод брезента, палатката е заприличала на истинска луна.

Конникът спира. Спуска Кей на земята. Тя се олюлява. Той я прихваща, повежда я към палатката. Тя пита и някаква огромна надежда трепти в гласа й.

— Ще ми отговорите ли най-сетне? Къде ме водите? Защо ме отвлякоха от затвора?

Той се засмива.

— Да не би да ви харесваше онова място? Мислехме си, че сме ви помогнали.

— Безкрайно съм ви благодарна. Но… — с ръка тя спира движението на своя водач, който се готви да разтвори палатката.

— Моля ви! Отговорете ми! Бих искала да знам при кого…

Мъжът я поглежда. Станал е сериозен.

— Сега сте пленничка на Доминго. Това е.

Кей прави крачка навътре в палатката. Там има някакъв тъмен силует, седнал зад груба маса, отрупана с книжа. Мъжът се изправя. Кей с облекчение изговаря несвързано:

— Благословен да си, Господи!

И се олюлява напред, докато той с вик се втурва към нея.

Не, тя не губи съзнание. Просто се чувства съвсем слаба, изтощена. Като след някакво върховно усилие. Останала е без сили. Сега вече ще разбере.

Чувства, че някой я повдига. Слагат я да легне на ниско легло. Над главата й се разменят фрази. На някакъв непознат диалект. Една ръка, подхванала я под раменете, я изправя.

— Пийте! — нарежда суров глас.

Тя се подчинява. Гореща течност на огнени вълни нахлува в гърдите й. Тя широко разтваря очи. Някакво загоряло от слънцето и ветровете лице се надвесва отгоре й. Две черни очи, дълбоко хлътнали, умни и изпълнени с решителност, се впиват в нейните. Ръката се отдръпва от раменете й. Благодушно се отпуска върху възглавницата, миришеща на тютюн и стара кожа.

— Изморена сте. Трябва да си починете. Само че, бих искал да знам…

Кей се улавя за краищата на кревата. С голямо усилие се повдига. Отмята коси назад. И започва да търси зад ореола от светлина пламъка на черните очи.

— Не ме връщайте обратно — прошепва тя. — Ако знаете само, колко съм щастлива, че се намирам тук… Предприех това пътуване, за да ви видя. Единствено вие можете да…

Мъжът се намръщва.

— Какво казвате? Предприела сте това пътуване само за да се срещнете с мене?

В зениците му танцува недоверчивост. Като че ли Кей е полудяла. Но тя се усмихва.

— Оставете ме да ви обясня. Най-напред искам да ви изкажа моите благодарности. В онзи затвор, Перес…

Чертите на лицето му се свиват. Той глухо отсича:

— Знам. Още от самото начало нямах доверие на Перес. Умберто отдавна е под мое наблюдение — стиска зъби. Видът му става толкова жесток, че Кей потръпва и отвръща поглед от него. — Трябва много неща да се променят тук.

— Как разбрахте? — осмелява се тя да попита.

Той се усмихва вяло. Пръстите му барабанят по разтворената карта отдолу.

— Негърът! Който беше под хангара. Той е един от моите верни хора. Флейтата му е изключително полезен инструмент. Тя вика момчето, което ни служи за свръзка. По този начин аз разбирам на кои места присъствието ми е наложително.

Кей го поглежда с широко отворени очи. Изпълнени с младежки възторг.

— Колко ми се иска да успеете! Делото, което сте започнал е толкова трудно, толкова величаво!

Леко учуден, той се вглежда в нея. А тя се изчервява под снизходителния поглед, прокраднал се в тъмните зеници.

— Предполагам, че не сте извървяла целия този път само… за да ми изразите своето възхищение. Нито пък, за да ми правите комплименти, каквито ненавиждам. Върша онова, което смятам, че е мое дело. Това е всичко.

Кей започва да се моли, несъзнателно протегнала към него ръце.

— Аз имам нужда от вас, от вашата справедливост.

Гънка издълбава едната му буза. Той отново се вглежда в нея, без да разбира. Чака. Мъчително, Кей му признава:

— Става въпрос за моя съпруг. Той дойде на този остров, за да се срещне с вас. Той… Повече от три месеца нямам никакви вести от него. Грешката е моя. Без него… нищо повече няма смисъл.

Нагънатите от едва доловими бръчици клепачи наполовина се присвиват, скривайки блясъка в погледа на Доминго. Той леко се накланя напред. Светлината от лампата подскача в проблясъци върху няколко бели косъма, спуснали се край слепоочията — точно там, където свършва разкошната гъста черна коса.

— Обяснете ми — тихо я подканя.

Тя го заглежда с очи, в които сълзите проблясват.

— Вие трябва да ми помогнете, сеньор. Умолявам ви.

— Успокойте се. Никога не съм отказвал помощ за някоя справедлива кауза. Но първо трябва да знам каква е.

Миглите на Кей трогателно засенчват част от бузите й. Тя се изправя.

— Всичко ще ви разкажа… Във вас имам доверие.

Той не отклонява вниманието си от нея. Съгласява се, като поклаща глава. Отпуска се назад, обляга се.

Навън, под палатките, светлините гаснат. Лека-полека лагерът потъва в покоите на съня. Когато Кей престава да говори, за миг се възцарява тишина. После Доминго става от стола… Прави няколко крачки, отива към входа и повдига брезента. Гледа навън. На Кей й се струва, че времето се проточва безкрайно. Зениците й съвсем са се разширили. Тръпнещите й ръце се увиват около гърлото, пулсиращо лудо. Ще може ли да й помогне? Ще пожелае ли да й помогне?

Най-сетне той се връща обратно. Тя не може да види добре очите му. Но чувства, че скрити под дълбоките дъги на веждите, те изпитателно я оглеждат.

— Сеньор Доминго… сеньор… ще се съгласите ли?

В тишината, която продължава да тегне, тя млъква внезапно. Някаква мъка й пречи да продължи. Защо той нищо не казва? Да не би Люис?

Викът, изтръгнал се от нея, е пронизителен.

— Люис?

Той веднага схваща мисълта й. Връща се обратно към центъра на палатката, близо до лампата.

— Успокойте се! Не мисля, че с вашия съпруг се е случило нещо лошо. Иначе щях да го зная…

— Ами тогава?

Той отвръща на въпроса й с друг.

— Защо взехте със себе си това ковчеже със скъпоценни камъни, госпожо Морган? Такова пътуване, като вашето, само по себе си вече е било риск за една жена. А и на всичкото отгоре, носеща богатство със себе си. Ако не го бяха открили в багажа ви, нямаше да ви се случи нищо лошо.

Пръстът му сочи пълното с бижута ковчеже, което неговите хора са намерили в кабинета на Умберто и донесли в лагера. Погледът на Кей проследява движението му. Спира се на кутията. Доминго повтаря въпроса си.

— Защо взехте със себе си това?

Тя се втренчва в него. И откровено му признава:

— Мислех си, че моят съпруг е задържан, защото са предположили, че е… някой авантюрист. Това щеше да ми послужи като откуп.

Мъжът вдига главата си. Светлината кара очите му да блестят. И суровата гънка в ъгълчетата на устните му изпъква още по-ярко.

— И какво сте си помислила?… Може би намеквате за Доминго? Вие за какъв ме вземате?

Тя протяга ръце с длани напред, в знак на протест. Не е искала да го засегне. Не е предполагала, че той е толкова чувствителен. Нейният протест кара свилото се тяло да се отпусне.

— О, не! Нямах предвид вас! А злонамерени хора! Бандити! Както изглежда, такива има много из острова.

— Действително. Разбирам ви.

Суровият му глас вече не звучи гневно. Кей сдържа въздишката си. Вече се е успокоила. Толкова се беше уплашила, че ще отблъсне единствения съюзник, на когото можеше да се осланя на тази враждебна земя.

— Какво трябва да направя? Как да намеря съпруга си? — пита го тя покорно.

И отново тази непонятна тишина, която я потиска. Накрая Доминго се изправя.

— Ще помислим върху това. Ще ви дадат палатка. Трябва да си починете. Утре вечер отново ще поговорим за всичко. Ще се опитаме да намерим някакво разрешение.

— Утре вечер…

Той не иска да гледа отчаяната й физиономия. Нейните очи, които умоляват. Обръща й гръб. Едва на прага, преди да дръпне брезента, се обръща към нея.

— Утре вечер. Дотогава ще отсъствам. Можете се да разхождате, където си искате из лагера. Но не се опитвайте да излезете извън него.

Тя учудена го поглежда.

— Да се чувствам ли затворничка?

Усмивка, първата, преобразява лицето на Доминго.

— В известен смисъл, госпожо Морган. Приятелска затворничка. Ако напуснете лагера, това може би ще ми създаде неприятности, тъй като неволно бихте могла да издадете неговото местонахождение. Имам ли вашето обещание, че няма да се изкушавате да го правите?

— Имате го, сеньор… И… благодаря.

Той се покланя. Докосва с устни ръката, която Кей му протяга. Този жест я трогва и изненадва. Тя тръгва след водача, който той е извикал, за да я отведе до палатката й. Тогава Доминго отива до леглото, на което малко преди това Кей е лежала. Очите му са замислени. На свой ред, също ляга. Твърдата възглавница все още пази лекия й парфюм.

С вперени в тъмнината очи, мъжът дълго време остава неподвижен. Размишлява. Изведнъж се изправя — рязко. Без да се бави, излиза. Малко след това, един кон понася стремглаво тъмната му фигура, очертаваща се на мрачното небе. Около него витае споменът за парфюма. Който той е неспособен да прогони от своето съзнание.

[1] алмея — египетска танцьорка — Б.пр. ↑

VII

Едва легнала, Кей чувства огромно облекчение. Но чак след като всички части на тялото й се отпускат, тя потъва в дълбок сън.

Когато се събужда, не може добре да осъзнае къде се намира. Колко ли може да е часът? Набързо оправя тоалета си и удостоява с внимание леката закуска, която я чака на една масичка. Напуска палатката. Никой от хората, които наоколо вършат своята работа, като че ли не й обръща внимание. Колко ли е часът?

В центъра на нещо като полянка ниско, закръглено човече — мазно и лъскаво като черна маслина — се върти около една тенджера. Кей се осмелява и се приближава до него. Изчаква малко и го пита колко е часът. Човечето съмнително я заглежда. После с хиляди жестове и учудваща словоохотливост подхваща, започва да нарежда. Тя не разбира нищичко от думите му, казани на непознат за нея език. Тогава навежда глава. Тихомълком се отдалечава. Нов опит — с някакво момиченце — също безплоден. Примирена, незнаеща какво да прави, тя започва да се скита из лагера. Приближава се до езерото. Водата е прозрачна, съблазнителна. Дърветата се отразяват в нея. По повърхността й се носят треви и чудни цветя, изпълнени със светлина. Водата е като огледало. В което игриво се преплитат кадифе и коприна. Движещ се изумруд. Кей се отдалечава, връща се пак при палатката си. Къде е Доминго? Снощи съвсем смътно й се стори, че чува буйния галоп на някакъв кон, препускащ към скалистата клисура.

И отново същата мисъл започва да я измъчва. Колко време трябва да чака, докато се спусне нощта? Дали Доминго не я е забравил? Ще се опита ли да открие къде е Люис?

Върху походното си легло намира книги и съвсем нови списания. Усмихва се. Колебае се в началото, после ляга и се зачита. Но мисълта й не се задържа на думите. Те се носят в съзнанието й, сякаш са хиляди палави дяволчета. Без да може да вникне в техния смисъл. Очите й отново се връщат на същото изречение. Отново… и отново. Напразно. Невъзможно е да концентрира вниманието си. В крайна сметка, тя се отказва. Притваря клепачи. Чувства се изморена, празна, натъжена.

„Люис, къде си? Може би толкова далече или толкова близо до мен… И аз да не зная. Ще те видя ли отново, любов моя? Струва ми се, че всичко, което става с мене, е безсмислено, невероятно, че всичко е породено от моята треска и моето отчаяние. Дали аз наистина съм твоята Кей. В самото сърце на тази дива й враждебна природа? В този лагер на хора, борещи се за справедливост? Няма ли отново да се събудя в нашия малък дом? В Грийн Хаус? Да, точно така е. Аз те чакам. Свита в един фотьойл. Дебна твоите стъпки. След малко вратата ще се отвори. Ще се спусна към теб, за да се сгуша в прегръдките ти. Люис… Толкова ми липсват твоите ласки… любов моя! Ох, дано те намеря отново! Не мога повече да издържам. Не мога повече! Обичам те, толкова много да те обичам, толкова много!“

Закрила с ръце лицето си, разтърсвана от ридания, Кей плаче. Хапе пръстите си, за да заглуши скръбта, която напира в нея. Най-сетне мъчителната й страст се успокоява. Тя бавно потъва в съня.

Когато Доминго се връща в лагера, незабавно пита за пленничката. Почти не са я виждали. Била напуснала палатката рано следобеда. Върнала се обратно малко след това. И повече не излизала.

— Изпълнихте ли моите нареждания?

— Да, господарю. Получи и книгите, и закуската.

Черните вежди се смръщват. Доминго внимателно се вглежда в острия конусовиден връх на палатката, в която е настанена Кей. Отправя се към нея. Замислено, момченцето го проследява с поглед. А след това послушно обръща гръб, за да отведе коня в конюшнята и да го избърше.

„Господарят като че ли е в лошо настроение“ — мърмори си то, потупвайки лъщящия от пот гръб на прекрасното животно.

Доминго тихичко повдига брезента и наднича в палатката. С учудване забелязва легналата Кей. Приближава се. Зад него брезентът тежко се спуска. Дали не е болна? Спи ли? Мъжът, прекарал своя живот в опасности, се навежда над това лежащо тяло. Съвсем отблизо разглежда красивото лице, което в съня си се е отпуснало. После се изправя.

— Плакала е — прошепва.

Ъгълчето на устната му се свива печално. Той отстъпва, колебае се. След една секунда отново се свежда над нея. Прави няколко бързи движения около лицето на Кей. После много бързо излиза. Юмрукът му конвулсивно се свива в джоба. Върху черните му длани две червеникави петънца са се появили. С тежки стъпки се прибира в своята палатка и дълго не излиза оттам. А когато отново се появява, гласът, който издава сурови заповеди, е станал още по-рязък от обикновено. Постепенно парещата горещина, задушаваща лагера, намалява. Нощта се спуска.

Бавно, Кей се изтръгва от лапите на съня. Тъмно е. Тя се обръща на другата страна, обмисля нещо за миг. Дали Доминго се е върнал? Защо се беше поддала на отчаянието? Та нали то е недостойно за една смела жена — такава, каквато тя иска да бъде! В един момент й се бе сторило, че вижда мургавото лице на Доминго да се надвесва над нея. И дори, като че ли тъжно се беше усмихнал. Като че ли в очите му светеха непоносимо вълнуващи пламъчета. Но не… Било е просто сън. Съвсем за кратко…

Тя прекъсва потока на мислите си. Става, оправя прическата, тоалета си и излиза. Дали не са чакали единствено нейното появяване? Някакъв мъж изскача от сянката. Силният му акцент напомня на Кей за конника, който я е довел в лагера.

— Бихте ли ме последвала?

Тя върви след него до палатката на началника. След като е повдигнал брезента, за да може Кей да влезе, мъжът се оттегля. Кей отново се озовава окъпана в златистата светлина на лампата — пред бюрото, на което пише Доминго. Все едно, че никакви часове не са минали от тяхната раздяла. Като че ли двамата с нея са се върнали назад. И започват разговора оттам, откъдето снощи са го прекъснали. И все пак, има нещо, което се е променило. Кей веднага го осъзнава. Когато чува гласа на Доминго. По-сух е. И по-глух.

— Седнете, госпожо Морган.

Защо говори по този начин? Така сурово? Без да я гледа? Обезпокоена, със забавени движения. Кей се подчинява.

— Успяхте ли да поспите?

Защо още не иска да я погледне? Нима наистина е толкова зает? В края на краищата, не гледа в картата, разгъната пред него на масата! Взрял се е в празното, в някаква точка зад Кей. Дали й се сърди за нещо? Дали, без да иска не го е засегнала? Със свито сърце, тя чака.

Изненадващо, Доминго въздиша. Погледът му като че ли за миг се спира на нея, едва-едва я докосва. За да се отклони отново.

— Много ли държите да откриете съпруга си, госпожо Морган?

Той едва чува нейното дрезгаво потвърждение. Продължава.

— Ами, ако… ако не успеете да го откриете? Ако е било невъзможно да се разбере какво е станало с него?… Тогава какво ще правите?

Тя издава тежка въздишка.

— Люис… Дали той е…

Лицето му бавно се променя. Губи целия си блясък. А тя побледнява. Устните й съвсем се обезцветяват. Като че ли започва да губи съзнание. Той не може повече да понася тази болка, която е предизвикал у нея. Изправя се.

— Извинете ме. Как може да съм такъв грубиян… Лошо се изразих.

Малко руменина избива по побледнелите като на мъртвец скули. Кей повдига посърналото си лице. Останало в полусянка. В зениците й блестят натежали сълзи.

— Значи… Той не е…

— Мъртъв ли? Не.

Гласът все още е сух. Въпреки утешението. Кей дълбоко въздиша.

— Толкова се страхувах.

— Исках просто да знам — подхваща Доминго, — ако…

Той прави пауза, продължава с тих глас, като натъртва на всяка следваща дума:

— Наистина ли… толкова… много… го… обичате?

Съвсем тихо Кей признава:

— Повече от всичко на света!

Внезапно мъжът се отдалечава, обръщайки й гръб. Кей започва да го умолява.

— Имайте милост… Кажете ми, научихте ли нещо за него?

Доминго не бърза. Сяда отново зад грубо скованата маса, затрупана с книжа. С учудване Кей забелязва, че стиска юмруци. И че юмруците му лекичко потреперват. Въпреки това, по суровото му лице не трепва нито едно мускулче — остава непроницаемо. Той обаче като че ли изпитва усилие да произнесе думите, които я изпълват с безумна надежда. И я карат да се изправи с лудо туптящо сърце.

— Наистина, аз научих нещо важно. Тази вечер, когато луната изгрее, един мъж ще дойде на левия бряг на езерото. Ако той самият пожелае, ще ви предаде сведения за вашия съпруг.

— О! Благодаря ви! Благодаря!

Тя машинално се насочва към него. Но се сблъсква с твърдата маска. Отстъпва леко. Колебае се. С някакво отегчение той произнася:

— Скоро ще стане време да отидете на езерото. Вървете, госпожо Морган!

Кей се спуска към изхода. Неудържимо. Устремно. Подобен на статуя, той не мръдва от мястото си. И когато вече не чува нищо друго, освен тихите нощни шумове, навежда глава. И я захлупва тежко в свитите си длани.

Кей тича. Непрекъснато повтаря едно и също. Мъж. Левият бряг на езерото. Луната. И усилва още повече темпото. Още по-бързо. Бързо. Да не го изпусне. След малко ще разбере. Ще узнае. „Люис. Мой мили Люис…“ Някакво необикновено чувство я води. Което й помага да преодолее препятствията. Тъмнината, която обикновено я изпълва с неясен страх, вече не й изглежда заплашителна. А окъпана в нежна светлина. С наслада вдъхва от благоуханията на зеленината. „Люис!“ По-бързо! Все едно, че са й пораснали крила.

С напредъка на нощта горещината става все по-тежка. Все едно, че се надига от центъра на земята. Подклаждана от някакъв първичен огън. Трескава възбуда завладява Кей. Засилвана от горещината. И от нейното очакване.

Под луната, изтъкано от сребристите и лъчи, езерото изглежда заспало. Водата, толкова близка в светлината, трептяща в мараня, е необикновено чиста. Кристална. Преливаща в цветове и отблясъци.

Задъхана, Кей се е спряла на брега. Ще дойде ли този човек, който трябва да я свърже с Люис? Тя трябва на всяка цена да го убеди! Той трябва да й разкаже всичко, което знае. Как да намери своя съпруг. От силата на своята любов, тя ще почерпи пламенни слова. За да успее да го убеди!

Нищо не трепва. Всичко изглежда заспало. Листата и клоните тихо прошумоляват. Единствено ревът на някое диво животно в далечината нарушава възцарилата се тишина. Кей се обляга на ствола на едно дърво. Сърцето й лудо тупти, до болка бие. В тъмнината роклята й изглежда като млечнобяло петно. Чудно и непознато цвете. От колко ли време очаква така?

Внезапно й се струва, че е доловила някакъв лек шум. Тя се напряга. Опитва се да проникне в мрака. Очите, които се разширяват от взиране, започват да я болят. И тогава… съвсем в края на езерото, вижда към нея да се приближава неясна фигура. Висока. Ритмичните й стъпки я стряскат. Като при сблъсък.

Още преди да разбере причината на това вълнение, идващият се спира. Лъч светлина играе върху черните му коси, плъзвайки вълни от разтопено злато. Със задавен глас Кей се впуска напред.

Хвърля се срещу него. Импулсивно, мъжът разтваря ръце, за да я посрещне. Поема я в обятията си. Тя хълца на гърдите на този, когото инстинктивно е разпознала. Дори още преди да го види.

— Ти! Ти!… Люис!

Неговият дрезгав, треперещ глас — този незабравим глас, свързан с толкова вълнуващи спомени, — отговаря като ехо на нейния радостен вик.

— Кей…

Тя се е притиснала в него. В такава силна прегръдка, че почти я боли. Неочаквано той я отблъсква. Със сила. Държи я за раменете. Далече, настрани от него.

— Какво правите тук? Не ми ли причинихте достатъчно мъка? Нали ви казах, че не искам повече да ви виждам?

Но тя направо бълнува от радост… Протяга към него треперещи ръце.

— Люис! Любов моя! Ти си жив! Жив!… Ох, ако знаеш само! Толкова се страхувах!

Стиснал зъби, той се отвръща от нея. Не желае повече да я гледа. Не желае повече да се губи в догадки и да изпада във вълнения. Не желае да се предаде и да отстъпи.

— Вървете си! Между нас всичко е свършено.

Тя поклаща глава. Буйно, със страст. Извива се в ръцете му. Косите й се разпиляват, увиват се около нея. Ухаещи вълни, в тъмни и златисти отблясъци. Които се разливат върху неговите пръсти. Като някаква съкровена милувка. Кей се смее. И плаче.

— Нищо не е свършило! Люис, ти все още ме обичаш! Знам го! Ти ме обичаш! Ти ме притисна до себе си!… Недей да ме лъжеш!… О, любов моя!…

Той й обръща гръб. С усилие се опитва да направи това смешно нещо — да избяга. Когато всичко го привлича. В тази жена; Неговата съпруга. Толкова красива на лунната светлина. В мекия полъх на тази вълнуваща нощ. Не, той не е забравил вълшебството на огромните й очи, нежните линии на нейното чувствено тяло, разтапящата се милувка на нейните устни… нейните устни… Но глухо проговаря:

— Вървете си! Между нас вече нищо не може да има!…

Тогава тя се вкопчва в него, увива се около него, насилва го да се обърне с лице срещу нея.

— Люис, погледни ме!… Погледни ме в лицето, в очите! Те никога не са те лъгали! Бях обвързана с клетва. Днес вече всичко мога да ти обясня. Аз винаги и единствено теб съм обичала!

— Какво?

Той навежда към нея глава, объркан, поглежда я. И повтаря, едва сдържайки се да не извика:

— Добре ли чух? Или отново искате да ме излъжете?

Тя се повдига на пръсти. Горещите й устни се докосват до неговите. Той притиска раменете й с големите си, силни и треперещи ръце.

— Аз никога не съм те лъгала. Слушай…

И тя му разказва за леля Алиса, за „Забуленото Слънце“, за срещата си с Джек…

— Всичко е истина. Джек е жив и ще потвърди моите думи. Леля Алиса също.

Той се подпира в дънера на една палма. Като че ли е напълно изтощен. Изчерпал докрай своите сили. Въпреки слабата светлина, тя долавя как той пребледнява, как лицето му се изпъва.

— Кей!…

Най-сетне! Тя чува гласа му. Неговият дълбок, звучен и пламенен тембър.

— Мила моя Кей! Възможно ли е това?… Значи всичко е било ужасен кошмар?…

— Ти не искаше да ми повярваш. Струваше ми се, че ще умра. Трябваше да имаш вяра в мен. Въпреки всичко. Ти винаги трябва да ми вярваш.

— Не можах. Помислих си, че ти си една друга Лидия. Прости ми… Но ми стана толкова болно… Ако можеше само да разбереш…

Безпокойството, което до този момент е стягало гърдите й, изчезва. Той й вярва. Тя го е убедила. Победила го е. И неочаквано, изпълнена с плам, се изправя насреща му. И изстрелва в лицето му своите буйни, разпалени упреци.

— А ти се осмели да направиш всичко това! Да изоставиш по този начин мен и майка си, без да се обадиш! Искаше да ни накараш да страдаме!… Мислех, че си ранен, че си мъртъв… Не можех повече да издържам! Беше невъзможно да се открият следите ти. Ох, Люис, как можа да ни причиниш толкова мъка?

Той взема в ръцете си обляното в сълзи лице, което тя трескаво търка в рамото му. Но я заставя да го погледне.

— Значи майка ми нищо не е получила? Но аз й писах! Писах й, че известно време ми е било невъзможно да водя нормален живот… че страдам твърде много. Писах й, че искам да ми прости и че един ден ще се върна.

— Тя никога не е получавала това писмо.

— Значи писмото се е загубило. Не съм си помислял, че нещо такова може да се случи.

— А на моите писма, Люис? На моите? Защо никога не отговори на тях? Помисли ли за моята мъка, далече от теб… без теб… Без да знам дали ме разбираш, дали ми прощаваш?

Той свежда чело, търси опора в нейното рамо. Движение, което знае, че ще я омилостиви.

— Съкровище мое… Сърдех ти се прекалено много. Никога не отварях писмата ти. Късах ги…

— Люис!

— Никога не можах да изтрия от съзнанието си онзи спомен — ти в прегръдките на Джек. Не можах!

Тя леко докосва с пръсти блестящите му очи. Гънката, която мъчително се оформя край устните му. Като че ли се опитва да я изтрие.

— Замълчи…

— Кей…

— Не казвай повече нищо. Всичко това ни причинява болка. Сега вече аз съм тук.

— Ти дойде. Ти го направи. Предприе сама това пътуване. Знаеше ли за всички опасности, на които се излагаш, мила моя?…

Тя мисли за онова, което не му е казала, което ще му разкаже по-късно — за Перес, за Умберто, за затвора. Простичко му отговаря:

— Изложих се на всички опасности, само и само, за да те намеря. Не се уплаших дори и от смъртта, Люис.

— Ох, Кей! Заради мен! Заради моята липса на вяра!

— Всичко това вече е минало. Утре ние отново ще бъдем заедно.

— Утре… — думата като че ли го връща към действителността.

Той се изправя. Кей чувства неговото отдръпване. Започва да се безпокои.

— Какво има?

Той я привлича до себе си. Притиска я буйно.

— Ще те накарам отново да страдаш, скъпа. Аз не мога да напусна острова. Обещах. За мен обещанието също е свещено.

Тя се опитва по-добре да го види в нощта. Да отгатне, преди той да е заговорил отново.

— Какво си обещал, Люис?

— Бях нещастен. Разбирах, че борбата може би ще ме излекува от тебе, от спомена за теб, от липсата на твоето присъствие, което постоянно желаех. Бях като силно прегладнял човек, когото храната щеше да избави от смърт… Един човек забеляза моята дълбока скръб. Без нищо да ме пита, без да търси причината за моите мъки, предложи ми своето приятелство. И тази борба, която аз търсех.

На един дъх Кей проговаря:

— Доминго?

— Да. Доминго…

Сред тях се промъква гордото лице на бореца за справедливост, неговата силна личност. След известно мълчание, почти с плачещ глас, Кей пита:

— Какво смяташ да правиш?

— Ще му разкажа всичко… И ще удържа своето обещание. Ще остана още една година. После, той ще ме разбере. Ще ме освободи. Той е честен, достоен човек. Неговата кауза е справедлива.

— И аз ще остана с теб.

— Не можеш да го направиш, любов моя. В лагера няма нито една жена. Доминго изрично е забранил.

Кей дълбоко въздиша.

— Тогава, какво ще правим?

— Ще се върнеш в Грийн Хаус, скъпа моя. Ще ме чакаш.

— Да те напусна още веднъж? Не бих могла да го направя! Не искай това от мен!

— Кей!

— Ох, Люис, Люис! Толкова те обичам!

От земята се носят тежки изпарения, горещината на вълни се надига. И ги забулва с вълшебства. Люис се навежда над прекрасното, развълнувано лице. Устата му открива отново вкуса на тези устни, който никога не е могъл да забрави. И не може да се откъсне от тях. Те нежно си шепнат. И се опияняват. Колко ли е часът? Какво значение има за тях? Утрото е далече. Важен е единствено настоящият момент, това главозамайване…

— Кей, ела…

— Люис!

— Ела. В моята палатка.

Лагерът се е смълчал. Те минават през него, спирайки се на всяка крачка. За да могат до насита да се целуват. Внезапно в очите на Люис се появява изненада. Погледът му става подозрителен.

— Сигурен съм, че загасих преди малко — след като излязох. Преди да отида до езерото и кажа на Пабло резултата от моето пътуване… Какво означава това?

Със забързана крачка той увлича Кей след себе си. Повдига брезента на палатката. Викът на жена му го кара да подскочи.

— Моите куфари. И ковчежето.

Те се споглеждат. Единствено Доминго е знаел, че ще се срещнат. Погледът на Люис обаче бързо открива сгънатата бележчица, забодена с карфица за възглавницата на походното легло. Взема я. Кей се навежда над рамото му. Притиснати един до друг, те четат едновременно.

„Скъпи приятелю,

Знам, че вие отново намерихте щастието. Пазете го добре. Когато човек има късмета да притежава такова съкровище, когато една жена дотолкова ви обича, че се решава да откупи живота ви — дори с цената на собствената си смърт — никой няма правото да засенчва една такава любов. Известен за вашето пристигане, защото аз не се и съмнявах, че ще се сдобрите. «Рапас» ви очаква в пристанището. Заминавайте. Незабавно. Конете са готови. Мануел ще ви отведе. Разрешавам ви да публикувате за мен репортажа, който искахте, като ви пожелавам това да ви донесе успехи. Известно ми е вашето приятелство. Както и на вас моето. Може би по-късно отново ще се срещнем. Господ да ви пази!

Доминго.“

Сълзи са се появили в очите на Кей. Люис хапе долната си устна. Доминго! Каква прекрасна личност! Каква изтънченост под тази привидна суровост. Той ги връща един на друг. Те няма какво да си кажат. Просто се споглеждат. Дълбоко развълнувани.

Зад тях Мануел ги вика. Конете пръхтят. Трябва да натоварят багажа. Да тръгват. Ала Кей не желае да вземат ковчежето. Написва няколко думи на един лист. Подава го на Люис. Той се съгласява, поклащайки бавно глава. Тогава тя поставя листа върху малката дървена кутия.

„Оставям ви го, Доминго. Оставям ви тази част от «Забуленото Слънце». За да може благодарение на него и благодарение на вас да има повече щастие и повече справедливост в този край на земята. Ние никога няма да ви забравим!

Кей“

Още веднъж Мануел ги вика отвън. В последния момент Люис и Кей се разколебават. Обръщат се и тръгват към палатката, която в центъра на лагера блести със светлината на опал. Нежен. Мил.

Мануел се досеща за намеренията им. Спира ги.

— Идвайте! Господарят нареди никой да не го безпокои.

Със свито сърце двамата се подчиняват.

Конете навлизат в клисурата. И докато се катерят нагоре, на Кей и Люис им се струва, че в тях започва да струи някаква нова светлина. Тази, която завинаги ще осветява техния живот. Те обръщат погледи един към друг. Дълго се гледат. И ръцете им се търсят.

Там — долу, прикрит в тъмнината, далече от своята палатка, в която всъщност би трябвало да се намира, Доминго не е пропуснал нито един от техните жестове. Клепките му се бяха разтреперили, когато Кей и Люис се бяха обърнали и натъжени го затърсиха с поглед. Но той бе стиснал зъби. А сега слуша… Тропотът на конете се долавя все по-слабо. Те вече са минали през скалистата клисура. Навлезли са под тунела от листа и клонаци… След един час ще се спуснат към пристанището… Към края на техните изпитания.

Това е, край… повече нищо не се чува.

Доминго силно притиска клепачи, за да задуши своето вълнение.

В дланта си, сякаш е някаква плячка, стиска една мека и нежна къдрица — с тъмни и златисти отблясъци. Тази къдрица, която неотдавна бе отнел от заспалата Кей… От недостижимата си мечта. А той остава тук, където е животът. Дългът.

После вдига рамене и бавно се връща към лагера, който започва да се пробужда. Някъде там, в ниското, небето се озарява от първите проблясъци на утрото.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.